Справа № 305/821/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду ухваленого 01 липня 2016 року головуючим суддею Тулик І.І. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Рахівської районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Рахівської районної державної адміністрації про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, посилаючись на те, що 6 червня 2011 року в ОСОБА_4 він придбав нежитлову будівлю напіввідкритого цеху по переробці деревини, за ціною 29000 гривень, загальна площа якої становить 406,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (навпроти нежитлової будівлі складу та навісу за АДРЕСА_2), на підставі чого між ними було укладено письмовий договір купівлі-продажу від 06.06.2011 року, але нотаріально даний договір ними не посвідчувався, так як вони рахували, що ними було досягнуто і виконано всіх істотних умов цього правочину і зробити це зможуть в будь-який момент пізніше. В подальшому продавець ОСОБА_4 з невідомих йому причин та мотивів стала ухилятися від нотаріального посвідчення укладеного між ними правочину.

За таких обставин, посилаючись на ч.2 ст. 220 ЦК України, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06.06.2011 року та визнати за ним право власності на вищезазначене майно.

Рішенням Рахівського районного суд Закарпатської області від 01.07.2016 року даний позову задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати. В обґрунтування скарги посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та те, що спірне майно він придбав з прилюдних електронних торгів, а тому, суд вирішив питання про його права та обов'язки. Також вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 06.06.2011 року між приватним підприємцем ОСОБА_4 (продавець) та приватним підприємцем ОСОБА_3 (покупець) укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлової будівлі напіввідкритого цеху по переробці деревини площею 406,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7). Даний договір скріплено печатками ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3

Цього ж дня між сторонами укладено Акт прийому-передачі спірного приміщення, який також скріплено печатками ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 (а.с.8).

При цьому, як слідує з позовної заяви, вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 5171 кв.м. за адресою АДРЕСА_2, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4 на підставі угоди про тимчасове використання земельної ділянки від 06.07.2009 року (а.с.9).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред'явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред'являючи даний позов, ОСОБА_3 в якості відповідача зазначив лише ОСОБА_4 та відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно Рахівської РДА. Інших якихось осіб, в порядку ст. 51 ЦПК України до справи у якості співвідповідачів не залучалося.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі складу та навісу, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 460,9 кв.м., і навіс загальною площею 498,21 кв.м., згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 05.01.2016 року (а.с.54). Вказане свідоцтво є чинним та відповідно належним правовстановлюючим документом.

Колегія суддів, перевіривши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що вказаний в договорі від 06.06.2011 року напіввідкритий цех по переробці деревини площею 406,7 кв.м. та належний ОСОБА_2 навіс загальною площею 498,21 кв.м., є по факту одним і тим же самим об'єктом про який спорять сторони, незважаючи на відмінності в площах та адресах таких об'єктів.

Зокрема, як слідує з викопіювання з технічної документації щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 (саме на цій земельній ділянці згідно позовної заяви розміщений спірний об'єкт), на такій розміщено два об'єкти, що відповідають характеристикам складу та навісу згідно свідоцтва від 05.01.2016 року, а також, одна невелика господарська споруда. Інших якихось об'єктів, зокрема цеху площею 406,7 кв.м. на вказаній земельній ділянці немає. Вказане підтверджується також долученими до матеріалів справи світлинами. Також ця обставина підтверджується тим, що в судовому засіданні як представник ОСОБА_5, так і ОСОБА_2 вказали на один і той самий об'єкт (відображений на світлинах та на плані земельної ділянки), який кожна із сторін вважає своїм.

Колегія суддів констатує, що ОСОБА_4 так і не надала належний правовстановлюючий документ, який би підтверджував належність їй на праві власності напіввідкритого цеху по переробці деревини, що виступав предметом купівлі-продажу за договором від 06.06.2011 року.

Тобто, на об'єкт який є предметом спору не дивлячись на заперечення позивача, має майнові права ОСОБА_2 згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), а відтак, у разі пред'явлення такого позову останній обов'язково мав би бути залучений до участі в справі у якості відповідача, чого не було зроблено позивачем.

Як передбачено п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Вказане свідчить про те, що даний позов пред'явлено без залучення всіх обов'язкових відповідачів, що є безумовною підставою для відмови у його задоволенні.

При цьому в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи, співвідповідачів у порядку ст. 51 ЦПК України, а відтак, виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, та ухвалити по даній справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стосовно клопотання представника ОСОБА_5 про закриття апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, то таке фактично стосується заперечень доводів розглядаємої апеляційної скарги по суті її вимог, та виходячи з наведеного вище, таке підлягає відхиленню як безпідставне.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1786,23 грн., понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 12, 13, 51, 141, 374, 376, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду від 01 липня 2016 року, скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 і відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Рахівської районної державної адміністрації щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1786,23 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 08 лютого 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: