АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Кулікової С.В.

суддів Кравець В.А., Махлай Л.Д.

при секретарі Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району м. Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

Справа № 753/17486/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/700/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та примусового зняття його з реєстраційного обліку.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначала, що під час перебування з відповідачем у шлюбі, 27 квітня 2006 року вона придбала ј частину вказаної квартири, 2/4 частини квартири придбала її мати ОСОБА_4, 22 березня 2010 року вона отримала у подарунок від ОСОБА_3 ще ј частину на підставі договору дарування зареєстрованого у реєстрі за №5-323.

Позивач стверджувала, що відповідач зареєстрований у вищевказаній квартирі з 19 травня 2006 року та не знятий до цього часу з реєстраційного обліку, будь-яких усних чи письмових домовленостей стосовно проживання відповідача квартирі не існує.

Також на підтвердження факту не проживання відповідача у квартирі, позивач вказує на оплачені нею квитанції за житлово-комунальні та інші послуги за останній рік.

У лютому 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Відповідач ОСОБА_3 зазначав, що з 21 жовтня 2005 року по 20 грудня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого 27 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу придбали по 1/4 частки кожний квартири АДРЕСА_1 і в якій було зареєстровано його місце проживання, проте в період з 2015 року по 16 вересня 2016 року подружжя проживали у іншій квартирі, яка також належить їм на праві спільної сумісної власності, АДРЕСА_2.

22 березня 2010 року він, згідно договору дарування подарував 1/4 частину в спірній квартирі дружині, тому вважає, що у спільній сумісній власності подружжя залишилась 1/4 частина даної квартири.

Відповідач стверджував, що позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, а після припинення подружніх стосунків змінила замки у вхідних дверях кв. АДРЕСА_2, у зв'язку з чим він був змушений повернутися до спірної квартири за місцем реєстрації свого місця проживання, однак позивач і в цій квартирі змінила замки у вхідних дверях, ключі не надала, тому він був змушений тимчасово проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3.

Також відповідач вказував, що неодноразові вимоги не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою та намагання вирішити дане питання у позасудовому порядку, позитивного результату не дали.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району м. Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в праві користування квартирою АДРЕСА_1 та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та не погоджується з висновком суду про неможливість позбавити відповідача права користуватися майном подружжя до постановлення судом рішення про поділ майна, оскільки спільне майно подружжя автоматично навпіл не поділяється без встановлення походження коштів, за які це майно було набуте.

Також представник позивача вважає помилковим твердження суду про невірно обрану правову підставу захисту порушеного права, оскільки кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та третю особу, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони з 21 жовтня 2005 року перебували з у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року розірвано.

В період шлюбу згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2006 року на той час подружжя ОСОБА_3 й ОСОБА_1 та матір ОСОБА_1 - ОСОБА_4 придбали спірну квартиру АДРЕСА_1 по 1/4 частині подружжя ОСОБА_1 та 2/4 частини ОСОБА_4

В подальшому ОСОБА_3 згідно договору дарування частини квартири від 2 березня 2010 року подарував належну йому 1/4 частину квартири ОСОБА_1, чим відчужив належну йому частку майна.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно обрана правова підстава захисту порушеного права, а саме: позивач звернулась до суду та посилалась на ст. 71 ЖК України, а позовні вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню, з підстав доведеного факту про недопущення позивача як співвласника подружнього майна з метою його користування.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, так як він не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В порядку ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства за наявності відповідного позову.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_3 права на користування квартирою АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності по 2/4 частині ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилалась на порушення її права, як власника 2/4 частин спірної квартири, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, слід дійти висновку про те, що у випадку відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 не заперечував той факт, що в період з 2015 року по 16 вересня 2016 року сторони проживали у квартирі АДРЕСА_2, наявність домовленості з власниками квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про порядок користування спірною квартирою відповідачем не доведено, у зв'язку з цим відмова суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що обраний нею спосіб захисту не передбачений законом не можна визнати обґрунтованим, оскільки підстави даного позову не змінюються в будь-якому випадку.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З урахуванням, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї власників квартири, втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, а відтак відсутні підстави для його вселення.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року, яким скасовано рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя і у порядку її поділу визнано за сторонами право власності на 1/2 частину цієї квартири за кожним. В іншій частині вказане рішення, у тому числі про відмову у визнанні права власності за ОСОБА_3 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 залишено без змін.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не надана оцінка доказам та підставам звернення сторін до суду, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, первісний позов задоволенню, з відмовою в задоволенні вимог зустрічного позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений позивачем ОСОБА_1 судовий збір при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій та на користь держави судовий збір за вимогу немайнового характеру позову, поданого ОСОБА_1 до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року скасувати, визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку в названій вище квартирі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовити.

Сягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 763 грн. 85 коп.

Сягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: