Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 265/5476/15-ц

провадження № 61-812св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Ковтуненко О. В. від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів Баркова В. М., Лісового О. О., Мироненко І. П. від 31 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з вересня 2014 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, однак жодного дня в ній не проживала. Тому з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вищезазначеною квартирою з підстав передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

25 січня 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у задоволенні позову виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1, яка є інвалідом II групи, з 10 грудня 2014 року не проживає у спірній квартирі, оскільки квартира є непридатною для проживання. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач з поважних причин не проживає у вищевказаній квартирі, а тому підстави, передбачені статтями 71, 72 ЖК України для задоволення позову, відсутні.

31 березня 2016 року ухвалою апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради відхилено, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області залишено без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суду не доведено належними та допустимими доказами у справі факту відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців.

У травні 2016 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року.

У касаційній скарзі виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області посилається на те, що суди у порушення вимог статті 212 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) не дослідили та не надали належної правової оцінки доказам у справі на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ніколи не проживали у спірній квартирі, надали перевагу одним доказам, при цьому не оцінивши належним чином інші.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що згідно з ордером від 22 вересня 2014 року № 007163, виданим на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 17 вересня 2014 року № 345, ОСОБА_2 була надана у постійне користування квартира АДРЕСА_1.

Згідно з даними особового рахунку № НОМЕР_1 у вказаній квартирі з 30 вересня 2014 року був зареєстрований ОСОБА_2, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року знятий із реєстрації у зв'язку зі смертю; 10 грудня 2014 року у квартирі була зареєстрована дружина наймача - ОСОБА_1, яка залишається зареєстрованою до цього часу.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 жовтня 2014 року зареєстрували шлюб.

Згідно зі свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

На підставі наказу директора департаменту міського майна Маріупольської міської ради від 02 червня 2015 року № 123 було здійснено обстеження спірної квартири та складено акт від 11 червня 2015 року. Обстеження здійснювала комісія у складі представників департаменту ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представників ПП «Альянс-ГІС» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У акті зазначено, що зі слів сусідів ОСОБА_8 (кв.44), ОСОБА_9 (кв. 40) ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (кв. 26) встановлено, що до квітня 2014 року в квартирі проживав чоловік на ім'я ОСОБА_10, який помер. З цього часу там ніхто не проживає. У грудні 2014 року-січні 2015 року особи без визначеного місця проживання через двері та вікна проникали в квартиру, де розбили сантехніку, викрали усі металеві предмети, батареї тощо. Через це жильці будинку заварили двері в квартиру. В кінці травня 2015 року невідомі особи розварили двері, вивезли звідти всі речі. Квартира залишилася повністю пустою, у непридатному для проживання стані. Невідомі особи встановили замок на двері. На момент огляду двері зачинені, у дверях квитанції.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 надала суду документи на підтвердження хвороби та смерті у період з листопада 2014 року до квітня 2015 року трьох родичів. Зокрема, судом встановлено, що 23 листопада 2014 року померла її тітка ОСОБА_12, яка була інвалідом 1-ї групи; ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік ОСОБА_2, який з 20 листопада 2014 року і до дня смерті перебував на лікуванні та знаходився у тяжкому стані; ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її син ОСОБА_13 (а. с. 20-26).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 04 червня 2015 року зверталася із заявою на ім'я директора ПП «Альянс-ГІС» з проханням списати заборгованість із сплати за комунальні послуги, яка утворилася до 22 вересня 2014 року, тобто до дати отримання ордеру ОСОБА_2, а також просила надати допомогу в установці сантехніки у квартирі (а. с. 27-28).

Згідно з копіями квитанцій ОСОБА_1 у період квітень-червень 2015 року здійснювала оплату квартплати, за період із жовтня 2014 року по січень 2015 року, а у серпні-вересні 2015 року - за лютий-травень 2015 року.

Крім того, відповідачка 09 червня 2015 року звернулася із заявою до директора департаменту міського майна, у якій зазначила, що в спірній квартирі вона не проживає, так як квартира у непридатному для проживання стані.

Згідно з копією акта ПП «Альянс-ГІС» від 01 квітня 2014 року квартира АДРЕСА_1 знаходиться в антисанітарному стані: розбиті вікна, зірваний опалювальний прилад, а також в ніч на 30 березня 2014 року була зірвана батарея, що стало причиною залиття квартири № 26 вказаного будинку. З метою запобігання проникнення до квартири невідомих осіб на двері був встановлений замок, ключі від якого передані мешканцю квартири № 26 ОСОБА_11 Також в акті зафіксовано, що на момент перевірки у квартирі № 32 знаходиться хворий чоловік (а. с.64).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, ніколи не втрачала до неї інтересу, а її періодична відсутність викликана поважними причинами, суди дійшли правильного й обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило