Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №316/1814/16 Головуючий у 1 інстанції Капустинський М.В.
Провадження № 22-ц/778/621/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В позові зазначала, що з 11 серпня 2001 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 березня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, проте питання щодо розподілу спільно нажитого майна у добровільному порядку не вирішено.

В період перебування у шлюбі, подружжям, за спільні кошти було придбано 24.07.2003р. за договором купівлі-продажу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Просила суд припинити право приватної власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; визнати право спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 1/2 частки кожному; стягнути з ОСОБА_5 на її користь понесені витрати у вигляді розміру сплаченого судового збору: 2855,70 грн., понесені витрати пов'язані з поданням позову в розмірі 800 грн. за проведення оцінки майна, а всього: 3655 грн. 70 коп.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтями 213,214 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Аналогічні положення містять статті 263,264 ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 придбана хоча й у період шлюбу, однак за особисті кошти відповідача, тому не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_5.

Такі висновки суду не узгоджуються з матеріалами справи та законодавством, яке регулює спірні правовідносини.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2001 року, який було розірвано 28.03.2014 року, відповідно до рішення Енергодарського міського суду Запорізької області. Дітей від шлюбу за час придбання спірної квартири сторони не мали.

24 липня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_5 була придбана двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (спірна квартира).

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано в Державному комунальному підприємстві «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.07.2003р.

Враховуючи те, що правовідносини з приводу придбання квартири виникли до 2004 року, до набрання чинності Сімейним кодексом України 01 січня 2004 року, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю.

Відповідно до ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Судом першої інстанції не було враховано, хоча про це і зазначено в судовому рішенні, що оскільки СК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, то правовідносини які склалися до набрання цим Кодексом чинності регулюються законодавством яке діяло на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а саме 14 липня 2003 року, тобто Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана 14 липня 2003 року, в період перебування сторін у шлюбі, який було зареєстровано 11 серпня 2001 року.

Таким чином, на час купівлі спірної квартири діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність» майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.

Таким чином, діючим на момент купівлі спірної квартири сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.

Діючим на час купівлі спірної квартири законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Ст. 128, ч.3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З викладеного вбачається, що спірна квартира була придбана за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов до незаконного рішення, оскільки правових підстав та належних доказів для визнання права особистої приватної власності відповідача на спірну квартиру, матеріали справи не містять.

В матеріалах справи містять безспірні докази про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, і належить їм в рівних частках.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, у відповідності із Сімейним Кодексом України та згідно із Кодексом про шлюб та сім'ю діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Згідно із статтею 24 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічна норма права закріплена пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України, згідно із якою особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідач, заперечуючи проти того, що квартира є спільним майном подружжя, не надав суду першої інстанції належні і відповідні докази того, що гроші на купівлю квартиру були отримані від його батька.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог посилався на показання свідка - батька відповідача - ОСОБА_6, який зазначив, що спірна квартира була придбана за кошти, які він накопичив для свого сина та сплатив повну її вартість надавши відповідачеві в дарунок грошові кошти у розмірі 37000, 00 грн. для придбання спірної квартири. Крім того, свідком було зазначено, що у період придбання спірного майна позивачка ОСОБА_3 навчалась, раніше накопичених коштів та інших джерел доходу не мала. Жодної копійки позивачка на придбання квартири не надавала.»

Виходячи з положень ст. 57 СК України, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що передача будь - якою особою коштів одному з подружися без укладання договору дарування конкретній особі тягне виникнення права особистої приватної власності відповідача в даному випадку.

Даний довід є припущенням з цього питання, оскільки відповідач всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення), які зобов'язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надав, надані стороною позивача докази щодо спільної сумісної власності подружжя не спростував.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що зміст оскаржуваного рішення суду дає підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню. Таке рішення буде відповідати фактичним обставинам справи, нормам матеріального права, являється законним, обґрунтованим і справедливим.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду на підставі ст.376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В порядку ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати на користь позивача за подачу позовної заяви в розмірі 2 855,70 грн. та апеляційної скарги в розмірі 3 141,27 грн. за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів.

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 серпня 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по ? частині за кожним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 5 997 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.01.2018 року.

Головуючий:

Судді: