Провадження № 2/761/455/2018
У Х В А Л А

02 січня 2018 року суддя Шевченківського районного суду міста Києва Рибак М.А., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Життя» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування, перевіривши виконання вимог ст.ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою.

Дослідивши матеріали позовної заяви, вважаю, що позовна заява підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Окрім цього, у позовній заяві, посилаючись на положення Закону України «Про судовий збір» та положення п. 10 ст. 4 Декрету КМУ «Про державне мито», позивач стверджує, що вона звільнена від сплати судового збору.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом

При цьому, перелік заяв, за подання яких справляється судовий збір, чітко визначений ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а перелік пільг щодо сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях чітко регламентований ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 01 січня 2017 року), якими не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів за подання позовної заяви, пов'язаної з порушенням їхніх прав.

Разом із тим, в рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/2013 від 28 листопада 2013 року, яке є остаточним та обов'язковим до виконання на території України зазначено, що перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання позову, визначено у статті 5 Закону України «Про судовий збір» і цей перелік є вичерпним.

Вказане рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-1121цс16: «Відповідно до частини першої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), частини першої статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», який має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії».

Згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

При цьому суд виходив із висновків Верховного суду України, зокрема, при розгляді справ №6-2580цс16, 6-2117цс16, 6-2073цс16, 6-2056цс16 та ін.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Окрім цього, посилання позивача на те, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки остання просить вирішити спір саме на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Так, слід зазначити, що згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

При цьому, згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку.

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» може застосовуватися лише, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позивач не звільнена від сплати судового збору

При цьому, згідно змісту позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь страхову виплату у сумі 121611,12 та пеню за 304 дні прострочки страхової виплати у сумі 4051,48 грн.

Таким чином, як вбачається з позовної заяви позивачем заявлено вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору із позовної заяви майнового характеру, яка подана до суду фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із заяви позивачем було визначено ціну позову у розмірі 125 662,60 грн.

Таким чином, враховуючи ціну позову позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1 256 грн.63 коп. та надати до суду квитанцію на підтвердження його сплати.

Проте, до позовної заяви позивачем додано квитанцію № ПН24 від 27.12.2017 року про сплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 120,00 грн.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, законодавством не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України. Платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано уповноваженою посадовою особою банку і скріплено печаткою установи банку про дату виконання платіжного доручення та відміткою про зарахування суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Проте, як вбачається з квитанції від 27 грудня 2017 року на суму 120, 00 грн., що додана позивачем до матеріалів позовної заяви, призначення платежу вказано: "Інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за позовом ОСОБА_1".

Таким чином, вказана квитанція про сплату судового збору не відповідає вимогам законодавства, адже у ній невірно вказано відомості про те, за яку саме заяву сплачується збір.

Враховуючи викладене, позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1 256 грн.63 коп. та надати до суду квитанцію на підтвердження його сплати.

Окрім цього, відповідно до п.п. 2, 6, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Разом з тим, позовна заява не містить реєстраційного номеру облікової картки платника податків позивача за його наявності, а у разі відсутності серію і номер паспорта України позивача, відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в заяві не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, за наявності таких, та відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, не надано до заяви попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи, підтвердження про те, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та за тих самих підстав.

Таким чином, позивач повинен надати до суду нову редакцію позовної заяви із зазначенням у ній реєстраційного номеру облікової картки платника податків позивача ОСОБА_1, а у разі його відсутності зазначити серію і номер паспорта позивача, надати до суду відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, зазначити в позовній заяві докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, за наявності таких, та відомості щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, додати до позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи та підтвердження про те, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та за тих самих підстав.

Окрім цього, у відповідності до ч. 4 ст. 177 ЦПК України заявнику слід надати до суду документ, який би підтверджував сплату судового збору у розмірі 1 256 грн.63 коп., та відповідно до частини першої вказаної статті долучити до нової редакції позовної заяви її копію та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості учасників справи.

У відповідності з ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 175, 177, 185, 159, 160 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Життя» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування - залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків терміном 10 (десять) днів з дня отримання останнім копії ухвали.

Роз'яснити позивачу, що у разі не усунення недоліків, заява буде вважатися неподаною і повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ М.А. РИБАК