Постанова

іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 490/13776/13-ц

провадження № 61-295 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6

треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2016 року, ухвалене колегією суддів у складі: Прокопчук Л. М., Маляренко І. Б., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Зазначала, що відповідачі зареєстровані та проживають у належній їй на праві власності 38/100 частці будинку АДРЕСА_1, хоча не є членами її сім'ї та з ними не укладено договір найму житла. У зв'язку з тим, що спільне проживання з відповідачами виявилося неможливим внаслідок систематичного порушення правил співжиття, а заходи адміністративного і громадського впливу, застосовані до них, є безрезультатними, просила усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності 38/100 часткою будинку шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Крім того, обґрунтовувала позов неможливістю користування та розпорядження належним їй на праві власності приміщенням у зв'язку із проживанням у ньому відповідачів.

У серпні 2014 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які є власниками інших часток цього будинку, звернулися з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, у якому, посилаючись на неможливість спільного проживання з відповідачами, просили виселити їх з будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2014 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 задоволено, виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2016 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2014 року про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про виселення без надання іншого жилого приміщення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з 19/100 частки жилого приміщення, яка належить на праві власності ОСОБА_4 та складається з приміщення 2-2 розміром 11,4 кв.м і приміщення 2-3 розміром 6,6 кв.м будинку літ. А по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2016 року у частині їх виселення без надання іншого жилого приміщення і ухвалити нове рішення,яким ОСОБА_4 у позові відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявники не втратили права користування житлом після смерті попереднього власника, членами сім'ї якого вони були, та протягом 27 років за згодою нового власника безперешкодно проживали у відповідних приміщеннях домоволодіння і іншого житла вони не мають.

Заявники зазначають, що чинне на момент смерті попереднього власника законодавство не пов'язувало втрату прав членів сім'ї власника на користування належним йому житлом із втратою права власності на жиле приміщення самим власником, і роблять висновок, що судом апеляційної інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження, зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

У червні 2016 року позивачем ОСОБА_4 подано заперечення на касаційну скаргу, у якому вона вказала, що рішення суду апеляційної інстанції є правильним. Свою позицію обґрунтувала тим, що відповідачі порушують її право власності, обмежують її у вільному користуванні об'єктом права власності, оскільки проживають у належному їй жилому приміщенні, не будучи членами її сім'ї, та перешкоджають у реалізації права користування житлом для власного проживання і у розпорядженні ним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Із копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_12, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, судами встановлено, що ОСОБА_12 (яка є матір'ю ОСОБА_5 та бабою ОСОБА_4.) на підставі свідоцтва про право приватної власності на будинок від 31 травня 1977 року, виданого виконавчим комітетом Центральної районної ради депутатів трудящих м. Миколаєва, була власником домоволодіння АДРЕСА_1. Вказане домоволодіння на підставі заповіту, складеного 18 грудня 1984 року ОСОБА_12, набула у власність позивач, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 17 серпня 1988 року Першою миколаївською державною нотаріальною конторою.

Апеляційним судом встановлено, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_12 у вказаному домоволодінні проживали члени її сім'ї, у тому числі дочка ОСОБА_5 та онуки ОСОБА_6 і ОСОБА_4

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 30 червня 2005 року ОСОБА_4 продала 27/100 частки домоволодіння ОСОБА_7, 28 липня 2005 року - 35/100 частки домоволодіння ОСОБА_8, а 14 травня 2005 року - 19/100 частки домоволодіння ОСОБА_13 - кожного разу із зазначенням конкретних приміщень у домоволодіннях, які відчужуються. На час розгляду справи апеляційним судом позивач є власником 19/100 частки домоволодіння у будинку літ. А по АДРЕСА_1, яка складається із приміщення 2-2 розміром 11,4 кв.м. та приміщення 2-3 розміром 6,6 кв.м.

Судами встановлено, а відповідачами підтверджено, що останні проживають у зазначених приміщеннях, не є членами сім'ї позивача і не були ними.

Разом з тим, апеляційним судом вірно зазначено, що позов мотивовано також необхідністю користування й розпорядження позивачем об'єктом свого права власності шляхом вселення, у чому їй перешкоджають відповідачі.

Скасувавши рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з недоведеності передбачених статтею 116 ЖК України підстав для виселення і втрати відповідачами права користування спірним жилим приміщенням, яке є похідним від прав колишнього власника жилого приміщення. Такі висновки апеляційного суду є правильними.

Так, відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім'ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім'ї втратили право на користування відповідним житлом. Вказана правова позиція висловлена також у постанові Верховного суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Отже,члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з частиною першою статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця.

Судами встановлено, що спадкодавцем ОСОБА_12 у заповіті на користь ОСОБА_4 не було зроблено заповідального відказу в інтересах відповідачів і не було встановлено сервітуту щодо домоволодіння на користь останніх. При цьому заповіт ОСОБА_12 не був скасований, не був змінений, не був визнаний недійсним.

Отже, зі смертю ОСОБА_12 і прийняттям спадщини ОСОБА_4 припинено право власності ОСОБА_12 на домоволодіння, у якому проживали відповідачі як члени її сім'ї, і інших підстав свого права на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, відповідачі не навели.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Посилання у касаційній скарзі на тривале проживання у будинку після набуття позивачем права власності не є підставою для набуття відповідачами права користування спірним жилим приміщенням. Відсутність у відповідачів іншого житла не може мати наслідком обмеження прав позивача у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження, виконання вказаного рішення за результатами його перегляду підлягає поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін і поновити його виконання.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак