Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7136/14-ц

провадження № 61-1412св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року у складі судді Ковалевич С.П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), в якому з урахуванням уточнень до позовної заяви просив визнати недійсними пункти 1.3.1., 9.2 та 9.12 кредитного договору від 29 серпня 2006 року.

Зазначав, що 29 серпня 2006 року між ним та банком укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого йому надано кредит у розмірі 1 466 769,96 швейцарських франків зі сплатою 8,99% річних за користування коштами строком до 28 серпня 2017 року. Умовами пунктів 1.3.1., 9.2 кредитного договору визначено порядок зміни розміру процентної ставки за кредитом, зокрема передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки. За змістом оспорюваних положень кредитного договору новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватися з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до нього. Таким чином, обчислення строків відбувається не після отримання відповідного повідомлення, а після його відправлення без врахування наявності чи відсутності факту отримання, що допускає можливість зміни договору банком без згоди позичальника.

Крім того, пункт 9.12 кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом частини першої статті 17 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до пункту 17 частини третьої статті 18 вказаного Закону несправедливими є, зокрема, умови договору пронадання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди; згідно пунктів 2, 5 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється: вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення; звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача. Разом з тим, у порушення вказаних вимог Закону у пункті 9.12 кредитного договору визначено, що позичальник надає банку згоду передавати права та обов'язки банку за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника; вилучати продукцію у позичальника без отримання на це додаткової згоди позичальника та відповідного судового рішення - у випадках звернення банком у позасудовому порядку чи до судового провадження з вимогами про повернення споживчого кредиту чи погашення іншого боргового зобов'язання; звертатися з інформацією про фінансове становище позичальника до третіх осіб, які пов'язані з позичальником сімейними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача.

20 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, ПАТ «УкрСиббанк» про визнання частково недійсним кредитного договору, в якому просила визнати недійсним пункт 9.12 кредитного договору від 29 серпня 2006 року, посилаючись на те, що визначене цим пунктом право банку передавати свої права та обов'язки третім особам й звертатися з інформацією про фінансове становище позичальника до третіх осіб створює банку можливість для розголошення банківської таємниці. Це є порушенням прав ОСОБА_1 та членів його сім'ї. Вона як дружина згоди на укладення кредитного договору в такій редакції не надавала.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати судом постановлено ухвалу (протокольну) про відмову у прийнятті позовної заяви ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 34, частини третьої статті 192 ЦПК України 2004 року.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 як третя особа, що заявляє самостійні вимоги, подала позов після початку судових дебатів.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на протокольну ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року повернуто заявнику.

Апеляційний суд повернув ОСОБА_2 апеляційну скаргу посилаючись на те, що протокольну ухвалу не вказано у переліку статті 293 ЦПК України 2004 року, а тому вона не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2просить скасувати ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року й передати питання на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження ухвали суду обґрунтовано тим, що прямої заборони на оскарження ухвали, постановленої судом без виходу до нарадчої кімнати, процесуальний закон не містить, а тому протокольна ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

ПАТ «УкрСиббанк» у запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що протокольні ухвали не є окремим процесуальним документом, не постановлюються у нарадчій кімнаті, а тому не можуть бути оскаржені окремо від рішення суду. Право ОСОБА_2 на судовий захист не порушено, оскільки свої заперечення щодо протокольної ухвали ОСОБА_2 може включити до апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 27 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно вимог частини другої статті 208 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 21 квітня 2016 року), питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

За змістом частини четвертої статті 209 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 21 квітня 2016 року), ухвали суду, які оформлюються окремим процесуальним документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Згідно частини дев'ятої статті 193 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 21 квітня 2016 року) позовну заяву від третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, подану після початку судових дебатів, суд своєю ухвалою повертає заявнику.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 21 квітня 2016 року) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Можливість оскарження ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві не поставлено законодавцем у залежність від порядку постановлення відповідної ухвали - окремим процесуальним документом чи без виходу до нарадчої кімнати (протокольна ухвала).

Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України (у редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_2 із апеляційною скаргою) до основних засад судочинства належить забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

За правовою позицією Конституційного Суду України положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, необхідно розуміти так, що у цивільному процесі апеляційному оскарженню підлягають ухвали за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом (абзац сьомий підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, абзац четвертий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010).

Враховуючи те, що заборони на оскарження ухвали, постановленої судом без виходу до нарадчої кімнати, процесуальний закон не містить, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що протокольна ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

За таких обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню за частиною третьою статті 406, пунктом 2 частини першої статті 409 та частиною шостою статті 411 ЦПК України із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 406, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик