ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2018 року м. Кропивницький

справа № 395/457/17

провадження № 22-ц/781/325/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Кіселика С.А., Черненко В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача за довіреністю ОСОБА_2,

відповідачі: Новомиргородська районна державна адміністрація,

Канізька сільська рада Новомиргородського району, представник за довіреністю ОСОБА_3

Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, представник за довіреністю Мусієнко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2017 року у складі судді Забуранного Р.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Новомиргородської районної державної адміністрації, Канізької сільської ради Новомиргородського району, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до положень частини 3 статті 3 ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIІІ від 03.10.2017 року який набрав чинності з 15.12.2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з підпунктами 11, 13 пункту 1 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Новомиргородської районної державної адміністрації, Канізької сільської ради Новомиргородського району, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання права на земельну частку (пай).

Зазначав, що відповідно до протоколу № 1 від 30 січня 1996 року він був прийнятий у члени КСП «Хлібороб», що підтверджується записом в трудовій книжці. В 1998 році КСП «Хлібороб» реорганізовано в ТОВ «Хлібороб», яке визначено його правонаступником. Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2006 року ТОВ «Хлібороб» як юридична особа ліквідована без визначення правонаступника. 19 червня 1999 року він звільнений з членів КСП «Хлібороб» у зв'язку з переходом на іншу роботу. Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Хлібороб» отримало 20 лютого 1995 року. Розмір земельної частки (паю), яка виділялась членам КСП при розпаюванні становить 7,1 в умовних кадастрових гектарах. Видача сертифікатів членам КСП проводилась в травні 1996 року. Він став членом КСП саме в процесі приватизації колгоспних земель, до її закінчення, тому на загальних зборах було прийнято рішення про включення його до списку осіб, які мали право на отримання земельної частки (паю). Проте земельний сертифікат він не отримав. У відповіді на запит Відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі зазначив, що він не внесений до жодного із списків членів КСП, які є додатком до державного акта на право колективної власності на землю. Він звернувся до сільської ради із заявою про винесення рішення щодо виділення йому земельної частки (паю) із земель резерву, у відповіді сільська рада рекомендувала йому звернутись до суду.

Просив визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) розміром 7,1 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Канізької сільської ради Новомиргородського району.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Суд встановив, що на момент отримання КСП «Хлібороб» Державного акта на право колективної власності на землю позивач не був членом КСП та не був включений до списку членів КСП, доданого до державного акта, тому не має права на земельну частку (пай).

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Зазначає, що наприкінці 1995 року він переселився до с. Каніж на постійне місце проживання, а в 1996 році його прийнято в члени КСП. Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, які приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Як виняток, землі резервного фонду можуть передаватись у колективну власність для забезпечення земельними паями громадян - членів недержавних сільськогосподарських підприємств, що безпідставно (помилково) не були включені до списку, який додається до державного акта на право колективної власності на землю. Суд на ці обставини уваги не звернув та не дав їм оцінку.

Апеляційне провадження відкрито 05 січня 2018 року (а.с.208).

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області у відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки позивачем не доведено, що управлінням порушено або не визнано будь-які його права. Управління здійснює розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності в загальному порядку і жоден нормативний акт не передбачає повноваження управління стосовно розпорядження земельними частками (паями). В даному випадку мають місце правовідносини у сфері виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), які до виділення їх в натурі (на місцевості) належать до земель колективної власності, а після отримання державного акта - до земель приватної власності. (а.с.218).

Інші учасники відзив на апеляційну скаргу не подали.

В засідання апеляційного суду 07 лютого 2018 року о 10 год.30 хв. сторони, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи під розписку (а.с.216-217,221,222,223-225), не прибули.

Від представника Головного управління Держгеокадастру надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.226).

Позивач та інші відповідачі причини неявки суду не повідомили, до початку розгляду справи клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності з п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до ст.ст. 1,2,3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі(на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи Державний акт на право колективної власності на землю колективне сільськогосподарське підприємство «Хлібороб» отримало 20 лютого 1995 року, у списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства та додатковому списку, які додані до Державного акту позивач не значиться (а.с.72-79). Сертифікат позивачу на право на земельну частку (пай) не видавався.

Копією трудової книжки позивача (а.с.7) підтверджується, що ОСОБА_1 прийнятий в члени КСП «Хлібороб» Новомиргородського району 30 січня 1996 року (протокол №1 від 30 січня 1996 року), звільнений з членів КСП 19 червня 1999 року (протокол №3 від 19 червня 1999 року).

Зазначеним підтверджується, що на час отримання КСП 20 лютого 1995 року Державного акту на право колективної власності на землю позивач не був членом КСП і в ньому не працював. Ці обставини позивач не спростовує і безпосередньо в апеляційній скарзі зазначає, що наприкінці 1995 року переселився до с.Каніж Новомиргородського району з іншого регіону на постійне місце проживання, в члени КПС був прийнятий в 1996 році (а.с.195), тобто після отримання Державного акту та затвердження списків членів КСП.

Суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені відповідно до ст. 212 ЦПК України (чинного на час розгляду справи), дійшов до правильного висновку про те, що для набуття права на земельний пай необхідна наявність таких умов: перебування у членах КСП на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акту. При цьому суд, урахувавши положення ст. ст. 22, 23 ЗК України, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», правильно зазначив, що позивачем не доведено наявність у нього необхідних умов для набуття права на земельний пай у їх сукупності, а саме: перебування у членах КСП на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю та включення його до списку осіб, який доданий до цього акту.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. Передбачених законом підстав для переоцінки доказів апеляційним судом не має.

Дійсно, пунктом 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 передбачалося, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Однак позивачем не надано доказів, що він звертався до КСП із заявою про надання йому як особі, яка прийнята в члени КСП після розпаювання земель колективної власності, земельної частки (паю) із резервного фонду, в КСП було прийнято рішення про надання йому земельної частки (паю) із резервного фонду та видано сертифікат.

Доводам позивача про поновлення строку звернення з позовом до суду та доводам відповідачів про пропуск позовної давності правова оцінка не дається, оскільки у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, арішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 07 лютого 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: С.А.Кіселик

В.В.Черненко