АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/835/18 Справа № 205/8285/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

25 січня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Єлізаренко І.А., Пищиди М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування квартирою та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 листопада 2016 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування квартирою та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою. Вточнивши свої позовні вимог просила суд вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,4 кв.м., ОСОБА_3 житлову кімнату площею 13,2 кв.м., залишити у спільному користуванні: коридор площею 6,2 кв.м., ванну кімнату площею 3,5 кв.м., туалет площею 1,7 кв.м., кухню площею 8,8 кв.м. та кладову площею 0,6 кв.м. та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с.а.с.1-4,21-24).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення, визначення порядку користування квартирою та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою - задоволені частково.

Вселено ОСОБА_2, іпн: НОМЕР_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3, іпн: НОМЕР_2 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.62-63).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, фактично просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог, та ухвали в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог в повному обсязі (а.с.66-68).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 належить ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 21 червня 2013 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною конторою за реєстровим № 3-710 (а.с. 8).

Право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9).

ОСОБА_3 належить ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 липня 2012 року, виданого Другою дніпропетровською державною конторою за реєстровим № 3-1445.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційного підприємства № 34» № 44758 від 17 жовтня 2016 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Відповідач перешкоджає позивачці користуватися спірною квартирою.

Позивач ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Новокодацького ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області з заявами про неправомірні дії у відношенні до неї з боку відповідача ОСОБА_3.

З висновку ДІМ Ленінського РВ ДМУ УМВС України від 02 квітня 2014 року вбачається, що в ході розгляду матеріалу за заявою ОСОБА_2 від 28 березня 2014 року було встановлено, що гр. ОСОБА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 30).

Також було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 дійсно двічі чинив перешкоди у користуванні власністю співвласниці ОСОБА_9, що знайшло своє підтвердження в поясненнях відповідача. Фактично в квартирі АДРЕСА_2 на протязі тривалого часу проживали сторонні особи, в той час як позивач ОСОБА_9 бажає вселитись до квартири та має намір проживати в спірній квартирі.

Також відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що в спірній квартирі проживали його знайомі, а з весни 2017 року проживають в спірній квартирі ОСОБА_3 з родиною, а саме з: цивільною дружиною ОСОБА_10, донькою цивільної дружини ОСОБА_11, зятем ОСОБА_12, онукою ОСОБА_13 Квартира АДРЕСА_3 складається з двох кімнат та в ній проживає син цивільної дружини ОСОБА_14

Крім того, відповідач ОСОБА_3 підтвердив в судовому засіданні, що замінив вхідні замки в спірній квартирі весною 2017 року та після заміни замків не надав співвласниці ОСОБА_9 ключі від квартири.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції, виходив з того, що факт здійснення позивачу відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою є встановленим, а тому її права як власника підлягають захисту шляхом її вселення у належну їй, як співвласниціАДРЕСА_4, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні вище вказаною квартирою.

Вказані висновки суду першої інстанції є обґрунтованими й відповідають нормам матеріального права.

Згідно ст.ст.4,13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. А відповідно до ст.. 47, право власності є непорушним.

Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонам по справі належить по ? частині спірної квартири АДРЕСА_5.

В судовому засідання відповідач підтвердив факт того, що він разом зі своєю

нинішньою сім'єю проживає в спірній квартирі та дійсно змінив вхідні замки в квартирі.

Позивачка з цього приводу неодноразово зверталася до Новокодацького ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області з заявами про неправомірні дії у відношенні до неї з боку відповідача ОСОБА_3.

Отже, встановивши факт порушення права ОСОБА_2 на користування належною їй ? частини квартири, внаслідок чого вона позбавлена можливості проживати в ній, та враховуючи положення ст.391 ЦК України, суд 1 інстанції прийшов до правильного висновку про захист її права, як співвласника квартири, шляхом її вселення та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні спірною квартирою.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги позивачки про вселення, колегія суддів не приймає до уваги, бо вони є безпідставними, а вимога про вселення в спірну квартиру, власником 1/2 частини якої є ОСОБА_2, ґрунтується на положеннях ст.ст.16, 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що в квартирі фактично проживає він з родиною, а саме з: цивільною дружиною ОСОБА_10, донькою цивільної дружини ОСОБА_11, зятем ОСОБА_12, онукою ОСОБА_13, АДРЕСА_3 складається з двох кімнат та в ній проживає син цивільної дружини ОСОБА_14, та те, що ОСОБА_2, є сторонньою особою для його сім'ї, а тому вона не може бути вселена в квартиру, необґрунтовані, оскільки наведені обставини не можуть бути підставою для відмови власнику у вселенні в належне йому на праві власності житло через проживання в ній сторонніх осіб, які не є власниками квартири та в ній не зареєстровані, і які вселилися в неї без згоди позивачки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка з 2013 року не сплачує рахунки за комунальні платежі за свою частку квартири, не приймає участі в поточному ремонті квартири та підтриманні її в належному стані, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані обставини не є предметом розгляду даної справи і не можуть бути підставою для порушень прав власника.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Судді: