Постанова

Іменем України

1 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 466/5638/15-ц

провадження № 61-254 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Завод «Львівсільмаш»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 21 липня 2016 року у складі судді Білінської Г. Б. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів:

Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш» (далі - ПАТ «Завод «Львівсільмаш»), в якому просив витребувати його трудову книжку та стягнути оплату часу простою за період з 1 січня 2011 року до 1 червня 2015 року.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив скасувати наказ від 13 січня 2011 року № 004, визнати його таким, що звільнений з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП Україниз 25 лютого 2016 року, зобов'язати ліквідаційну комісію (ліквідатора) виплатити йому заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, тобто з 1 січня 2011 року по 25 лютого 2016 року, у сумі 80 600 грн, зобов'язати ліквідаційну комісію (ліквідатора) виплатити йому 6 500 грн невиплаченої заробітної плати за період з 1 серпня по 31 грудня 2010 року, зобов'язати ліквідаційну комісію (ліквідатора) виплатити йому середній заробіток

з 25 лютого 2016 року за весь час затримки, тобто по день проведення з ним повного розрахунку виходячи з окладу 1 300 грн на місяць.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що з 1973 року він працював на підприємстві за безстроковим трудовим договором, який вважає не розірваним, оскільки його з роботи не звільняли, трудову книжку не видавали, про переведення в іншу місцевість або про зміну істотних умов праці не повідомляли. У 2011 році фактичну адресу заводу змінено з м. Львів на м. Запоріжжя, саме з цього часу йому не виплачували заробітну плату. Звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, він дізнався, що був звільнений за прогул на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним та документи, на підставі яких його було звільнено, підробленими, крім того, вважає, що звільнення проведено в період його непрацездатності та за відсутності згоди профспілки.

Представник відповідача ПАТ «Завод «Львівсільмаш» з позовом не погодилася та подала заперечення, зазначивши, що ОСОБА_3 працював на підприємстві не

з 1973 року, а з лютого 2007 року, і був звільнений 11 січня 2011 року, а тому твердження позивача про продовження роботи на підприємстві не відповідає дійсності.

Арбітражним керуючим Чалаплюком С.В. подано заяву про закриття провадження у справі в частині стягнення заробітної плати, посилаючись на постанову Господарського суду Запорізької області від 25 лютого 2016 року, якою ПАТ «Завод

«Львівсільмаш» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру, отже, справа не підвідомча місцевим загальним судам та має розглядатися виключно в межах провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року закрито провадження у цивільний справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Завод

«Львівсільмаш» в частині позовних вимог про зобов'язання ліквідаційної комісії

ПАТ «Завод «Львівсільмаш» виплатити заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня

2016 рок, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є недоведеним, необґрунтованим та таким, що поданий з пропуском строку звернення до суду, а поважні причини пропуску строку відсутні, оскільки протягом тривалого часу позивач не бажав відновити свої порушені права, про що йому було відомо, а саме: зміни місцезнаходження підприємства, зміни його статусу, припинення роботи підприємства у м. Львові, які не могли не бути відомі позивачу.

Відхиляючи апеляційну скаргу позивача та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального і процесуального права, є законним і справедливим.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а також, що його не повідомляли про встановлення 11 січня 2011 року робочого дня на підприємстві, в день звільнення він перебував на лікарняному, а також звільнення відбулось без попередньої згоди профспілки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про

внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За приписами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, судові рішення

підлягають зміні шляхом виключення з їхніх мотивувальних частин такої підстави для відмови у задоволенні позову, як пропущення позивачем установленого статтею

233 КЗпП України строку звернення до суду; в іншій частині, а саме щодо такої

підстави для відмови в задоволенні позову, як необґрунтованість заявлених позовних вимог, судові рішення підлягають залишенню без змін, з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 8 лютого 2007 року № 013/к

ОСОБА_3 призначено на посаду начальника спортивного комплексу «Стадіон» ВАТ «Львівсільмаш».

11 січня 2011 року складено акт про відсутність на робочому місці протягом всього робочого дня начальника спортивного комплексу «Стадіон «Львівсільмаш»

ОСОБА_3

Того ж дня, відповідно до наказу від 11 січня 2011 року № 004 створена комісія із працівників підприємства для перевірки інформації щодо відсутності ОСОБА_3 на робочому місці.

Телеграмою від 12 січня 2011 року ВАТ Завод «Львівсільмаш» повідомило

ОСОБА_3 про те, що з 31 грудня 2010 року на підприємстві завершено режим простою та просили повідомити причини невиходу на роботу 11 січня 2011 року, з'явитись для надання пояснень.

12 січня 2011 року складено акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_3

13 січня 2011 року згідно з наказом № 004/к ОСОБА_3 звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України(прогул без поважних причин). Підставою для

звільнення став складений акт про відсутність на робочому місці протягом всього робочого дня від 11 січня 2011 року та акт про відмову надати пояснення від 13 січня

2011 року.

13 січня 2011 року генеральним директором ВАТ «Завод «Львівсільмаш»

Ломоносовим О. А. та головним бухгалтером ВАТ «Завод «Львівсільмаш»

Ігнацевич М. О. у присутності членів комісії складено акт про те, що начальник спортивного комплексу «Стадіон» «Львівсільмаш» ОСОБА_3 ознайомлений з наказом про звільнення від 13 січня 2011 року № 004/к, від підпису про ознайомлення з

указаним наказом та отримання трудової книжки відмовився.

Із довідки ВАТ «Завод «Львівсільмаш» правонаступником якого є ПАТ «Завод

«Львівсільмаш», вбачається, що з січня 2011 року внески до Пенсійного фонду України за ОСОБА_3 не сплачувалися, заробітна плата останньому не нараховувалася.

З довідки Управління ПФУ у Франківському районі м. Львова від 1 грудня 2015 року № 19235/1112 вбачається, що ПАТ «Завод «Львівсільмаш» ліквідовано у цьому управлінні з 1 квітня 2009 року та переведений в управління ПФУ Орджонікідського району м. Запоріжжя.

Відповідно до витягу з ЄДРЮФОП серія АЄ № 465646 вбачається, що починаючи з 2011 року ВАТ «Завод «Львівсільмаш» у м. Львові не діє, а переведений у

м. Запоріжжя.

Крім того, згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно

від 14 серпня 2008 року № 19885722 відсутнє право відповідача на стадіон за адресою: АДРЕСА_1

За змістом пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судами, 13 січня 2011 року ОСОБА_3 відмовився у присутності працівників підприємства ознайомитись з наказом про звільнення, про що складено відповідний акт, проте до суду із вказаним позовом звернувся лише у липні

2015 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Такий висновок судів є обґрунтованим, та підтверджується наявними у справі матеріалами. Доводи касаційної скарги про те, що позивач подавав на підприємство листок непрацездатності, але його не прийняли - нічим не підтверджено. Доводи касаційної скарги про те, що позивач не пропустив строк на звернення до суду без поважних причин, бо не знав про існування оскаржуваного наказу про звільнення, не заслуговують на увагу, тому що судами встановлено протилежне, а самим позивачем не надано суду логічних пояснень та переконливих доказів тому, чому він вважав, що продовжував працювати з січня 2011 року до липня 2015 року (до звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі).

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, також виходив з того, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог закону, оскільки він не виходив на роботу в січні 2011 року.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, апеляційним судом на спростування доводів апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено без

згоди профспілки, зазначено, що посилання на те, що останній був членом профспілки, спростовується листом ВП ВОСТ ВАТ «Завод «Львівсільмаш» з доданим списком працівників - членів профспілки.

Висновки судів щодо необґрунтованості позовних вимог є правильними та законними, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачу було достеменно відомо про те, що позивач є членом первинної профспілкової організації ВОСТ «Воля» інженерно-технічних працівників ВАТ «Завод Львівсільмаш», не можуть вважатись обґрунтованими, оскільки під час розгляду справи представником відповідача заперечувався той факт, що позивач повідомляв роботодавця про своє членство в будь-якій профспілці. Пояснення відповідача є логічними та не спростовані позивачем з огляду на те, що оригінал листа від 15 червня 2010 року, яким за твердженням позивача роботодавця повідомляли про членів указаної профспілкової організації, знаходиться у самого позивача, а не у сторони відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі, а чинне законодавство не містить обмежень щодо строків звернення до суду з такими вимогами, тому він не пропустив строк, а також доводи щодо незаконності ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі - судом не оцінюються, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду від 11 жовтня 2016 року, провадження в справі в частині вимог про зобов'язання ліквідаційної комісії ПАТ «Завод «Львівсільмаш» виплатити заборгованість по заробітній платі - закрито, а зазначені ухвали у касаційному порядку не оскаржувались.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що у задоволенні позову відмовлено як з підстав його необґрунтованості, так і у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Проте судами залишено поза увагою, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено і за пропущенням строку звернення до суду з позовом, і за необґрунтованістю заявлених вимог, тому із мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень підлягає виключенню така підстава для відмови в задоволенні позову, як пропущення позивачем установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну оскаржуваних судових рішень шляхом виключення із мотивувальних частин цих судових рішень висновків щодо такої підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3, як пропущення установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду, адже позов є необґрунтованим, що є самостійною

підставою для відмови в його задоволенні, що в свою чергу не потребує ухвалення нового рішення.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року змінити шляхом виключення із мотивувальних частин цих судових рішень висновків щодо такої підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3, як пропущення позивачем установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик