Постанова

іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 668/15258/15-ц

провадження № 61-863 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Комунальне підприємство «Херсонський комунальний транспортний сервіс»,

представник відповідача - Кулагін Сергій Михайлович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Херсона у складі судді Кузьміної О. І. від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В. від 14 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

29 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» (далі - КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс») про визнання трудових відносин припиненими, зобов'язання звільнити з роботи, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання видати трудову книжку.

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що з квітня 2009 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді заступника директора КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс». З 26 вересня 2015 року вона не виконує посадові обов'язки. 23 вересня 2015 року під час перебування на лікарняному вона направила відповідачу заяву про надання з 25 вересня 2015 року частини невикористаних щорічних відпусток з наступним звільненням за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з 4 листопада 2015 року. Однак на час подання позовної заяви її не звільнено, не проведено розрахунок та не видано трудову книжку. Тому просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем з 4 листопада 2015 року, зобов'язати відповідача звільнити її з роботи із займаної посади з 4 листопада 2015 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, видати їй належним чином оформлену трудову книжку, виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 59 797 грн 40 коп., компенсацію за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 20 121 грн 40 коп., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1 500 грн та витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 4 тис. грн.

Рішенням Суворовського районного суду міста Херсона від 25 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, а рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

21 липня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що трудові відносини сторін були фактично припинені, оскільки позивачем з 26 вересня 2015 року не виконуються посадові обов'язки, а відповідач не наполягає на їх здійснені. На час звернення з позовом ОСОБА_1 не отримала будь-яких відомостей щодо результату розгляду поданої нею заяви про звільнення. Відсутність документального оформлення звільнення позбавляє її можливості безперешкодно обрати інше місце роботи і є дискримінацією. Також судами проігноровано норми трудового законодавства, а саме вимоги статей 21 та 38 КЗпП України.

29 серпня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 грудня 2017 року справу № 668/15258/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законних і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що наказом від 30 червня 2006 року № 45-к ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника фінансово-економічного відділу - головного бухгалтера з 6 липня 2006 року. Наказом від 31 серпня 2015 року № 56-к вона переведена на посаду заступника директора КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 1 вересня 2015 року.

З 22 вересня 2015 року по 25 вересня 2015 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному. 23 вересня 2015 року вона подала заяву про надання їй частини невикористаних відпусток за період роботи у 2013-2014 роках та у 2014-2015 роках тривалістю 41 день з 25 вересня 2015 року по 4 листопада 2015 року з наступним її звільненням за власним бажанням. Її заява розглянута керівником підприємства із накладенням резолюції про підготовку відповідного наказу після передання ОСОБА_1 справ по господарсько-фінансовій діяльності.

Питання щодо звільнення ОСОБА_1 не вирішено та розрахунок з нею не проведено, оскільки вона з 21 вересня 2015 року не виконує свої посадові обов'язки і залишила робоче місце. Із вказаної дати в табелі обліку робочого часу проставляються відмітки про її прогули.

КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» неодноразово направляло рекомендованими листами пропозиції ОСОБА_1 прибути на робоче місце з метою пояснення причини відсутності на роботі та розгляду питання про її звільнення.

Після закінчення періоду тимчасової непрацездатності та за відсутності наказу про надання відпустки позивач на роботу не вийшла, справ по господарсько-фінансовій діяльності не передала.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина четверта статті 235 КЗпП України).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання припиненими трудових відносин з 4 листопада 2015 року, зобов'язання відповідача звільнити її з роботи із вказаної дати за власним бажанням є необґрунтованими, оскільки мало місце порушення права позивача на звільнення, а не саме звільнення, його порядок, строки та підстави. ОСОБА_1 вважала, що її мають звільнити в день, указаний в заяві без відпрацювання двох тижнів, а саме 4 листопада 2015 року. Однак вона не виконувала свої посадові обов'язки з 21 вересня 2015 року, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню вимоги щодо зобов'язання відповідача видати їй належним чином оформлену трудову книжку, виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні відпусток та компенсацію за час затримки видачі трудової книжки, які є похідними. Обґрунтовуючи відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначив про те, що трудові відносини між сторонами не припинено, факт винних дій чи бездіяльності відповідача не підтверджено, позивачем не доведено наявність пов'язаних з її звільненням моральних страждань.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з обґрунтованості висновків місцевого суду, відсутності правових підстав вважати припиненими трудові відносини сторін за статтею 38 КЗпП України з 4 листопада 2015 року, а також з того, що позивач не позбавлена можливості здійснити захист своїх трудових прав у інший, в тому числі судовий, спосіб, який відповідатиме положенням трудового законодавства та визначеним законом способам захисту порушених прав.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до частини п'ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов'язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже працівник може одночасно із заявою про звільнення за власним бажанням подати заяву про надання йому невикористаної відпустки або її частини. В такому випадку днем звільнення буде останній день відпустки, навіть якщо цей день буде поза межами встановленого у статті 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про наступне звільнення.

Саме така заява була подана ОСОБА_1 із зазначенням дня звільнення з роботи за власним бажанням з наданням частини невикористаних відпусток.

Застосована у частині першій статті 3 Закону України «Про відпустки» правова конструкція у вигляді словосполучення «має бути надано» означає обов'язок роботодавця як сторони трудового договору перед звільненням з роботи працівника (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) за бажанням останнього надати йому невикористану відпустку і звільнити його з роботи в останній день такої відпустки. При цьому зазначений обов'язок роботодавця не залежить від його волевиявлення та від будь-яких інших обставин, в тому числі виробничого характеру.

Власник або уповноважений ним орган за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Не завершення дорученої роботи, не передача справ фінансово-господарської діяльності (на що посилався роботодавець і що прийнято до уваги апеляційним судом), інші обставини не звільняють власника або уповноважений ним орган від обов'язку припинити трудовий договір в останній день відпустки працівника і провести з ним повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку.

Однак всупереч вищенаведеним вимогам трудового законодавства відповідач не виконав свій обов'язок щодо розірвання трудового договору з позивачем із вказаної нею підстави.

Висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 не виконувала свої посадові обов'язки саме з 21 вересня 2015 року, є необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними доказами, а доповідну записку позивача на ім'я міського голови Херсона (а. с. 14) та її скаргу керівнику органу Державної фіскальної служби міста Херсона (а. с. 15), які містяться в матеріалах справи та стосуються, зокрема перебування її на робочому місці у вищезазначений день, суди не дослідили і не дали оцінку цим доказам.

З огляду на вищенаведене, неправильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суди безпідставно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання припиненими трудових відносин та зобов'язання відповідача звільнити її з роботи за власним бажанням. Тому оскаржувані судові рішення не можуть залишатися в силі та підлягають скасуванню.

Крім того, вважаючи похідними заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо видачі трудової книжки, виплати заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, компенсації за час затримки видачі трудової книжки, суди їх по суті не вирішували, надані позивачем на підтвердження вказаних вимог докази, зокрема довідку про заробітну плату, довідку про стан використання відпустки, особову картку, трудову книжку та цілий ряд інших, не досліджували та не оцінювали. Вказані порушення норм процесуального права призвели до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень).

Наведеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають, а допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виправити не має можливості, оскільки, як зазначалося вище, під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати обставини, що не були встановлені в рішенні.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки допущені судами порушення норм процесуального права, які виразилися, зокрема у не дослідженні зібраних у справі доказів, призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик