АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року (суддя Цокол Л.І.) у справі № 757/51046/17-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3 в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві до ОСОБА_1, третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (далі - ГТУЮ у м. Києві) в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про забезпечення повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього сина ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно проживав в Мексиканських Сполучених Штатах.

21 квітня 2017 року позивач та відповідач разом з дитиною прилетіли в Україну з метою відвідування батьків відповідача та 11 травня 2017 року повинні були повернутися до Мексиканських Сполучених Штатів. Однак відповідачка проживає разом з дитиною в Україні та не має наміру повертатися до постійного місця проживання в Мексиканських Сполучених Штатів.

Посилаючись на те, що відповідачка незаконно утримує їхнього малолітнього сина на території України, та що цей випадок підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазька конвенція, Конвенція) просив позов задовольнити у повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами позовної заяви ОСОБА_1 подала до суду письмові заперечення та просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилалась на відсутність правових підстав для задоволення позову та застосування Гаазької Конвенції, оскільки переміщення малолітньої дитини на територію України відбулося за згодою батька, у якого існувала з відповідачкою усна домовленість про проживання на території України. Сторони дійшли згоди, що для закінчення відповідачкою навчання у вищому навчальному закладі, яке було перервано у зв'язку з вагітністю та пологами, сторони тимчасово на час навчання переїдуть проживати до України. Вказала, що у зв'язку з тим, що між сторонами наприкінці квітня 2017 року виникли суперечки, позивач залишив її разом з малолітнім сином на території України, а сам повернувся до Мексиканських Сполучених Штатів. Залишивши малолітню дитину на її утриманні, позивач не піклувався про сина, не цікавився його здоров'ям ,не надавав матеріальної допомоги на його утримання. У зв'язку з несумлінним ставленням позивача до виконання своїх батьківських обов'язків, вона 15 травня 2017 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. І тільки після цього позивач звернувся з заявою про забезпечення повернення малолітньої дитини до постійного місця проживання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконним утримування ОСОБА_1 на території України малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повернуто малолітнього ОСОБА_4 на територію Мексиканських Сполучених Штатів за адресою: АДРЕСА_1.

У випадку невиконання рішення в добровільному порядку, зобов'язано ОСОБА_1 передати малолітнього ОСОБА_4 батьку ОСОБА_3 для забезпечення повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.

Допущено негайне виконання рішення в частині повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що судом неповно встановлено обставини, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, судом першої інстанції належним чином не досліджено наявні в матеріалах справи докази, внаслідок чого не взято до уваги при ухваленні рішення, що малолітня дитина є громадянином України. Ухвалюючи рішення суд безпідставно надав перевагу доказам у справі, наданих стороною позивача, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

Вказувала на те, що нею було подано до суду письмові докази, а саме характеристику відповідачки, доказ того, що мати дитини забезпечена житлом та має постійний дохід, докази того, що дитина прижилася в Україні та відвідує дошкільний навчальний заклад, висновок психолога, з якого вбачається, що дитина адаптована до середовища, в якому перебуває та що відокремлення від матері призведе до негативних наслідків для дитини. Проте, суд першої інстанції не дослідив вказані вище докази у сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи, та не надав їм правової оцінки, що свідчить про порушення норм процесуального права, а тому рішення неможна вважати справедливим.

Як на підставу порушення судом норм матеріального права вказувала на те, що суд дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Вважала, що суд безпідставно застосував положення даної Конвенції, не встановивши при цьому дійсних обставин переміщення або утримування дитини. При ухваленні рішення судом не враховано положення принципу 6 Декларації прав дитини, відповідно до якого малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати з матір'ю.

Судом також не враховано, що мати забезпечує дитину всім необхідним, а батько за весь час перебування дитини в Україні жодного разу не поцікавився потребами дитини, не вживав заходів з виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини

За вказаних обставин просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2017 та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідачки - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представники позивача - ОСОБА_10, ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили відмовити.

Представник третьої особи - Скопич Д.І. в судовому засіданні просила ухвалити рішення в інтересах дитини.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, від якого у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4.

Подружжя разом з дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_1.

21 квітня 2017 року сторони разом з дитиною прилетіли до України. Батько дитини повернувся до Мексиканських Сполучених Штатів, а відповідачка разом з малолітньою дитиною залишилася проживати на території України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що діями відповідачки порушено положення ст. 3 Конвенції у формі незаконного утримання малолітнього сина на території України та неповернення сина до Мексиканських Сполучених Штатів. Крім того, суд виходив з наявності правових підстав для застосування ст. 2, 12, 13 Конвенції, які зобов'язують державу Україна вжити всіх належних заходів до забезпечення негайного повернення дитини для ефективного здійснення позивачем його прав.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуальнорго права, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення, які узгоджуються з положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України в новій редакції, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція) була ратифікована Україною 11 січня 2006 року. Конвенція набула чинності для України з 01 вересня 2016 року, а у відносинах між Україною та Мексиканськими Сполученими Штатами з 01 травня 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до статті 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) була обов'язковою для застосування судами.

Разом з цим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених положень закону не врахував, повно та всебічно не дослідив наявні в матеріалах справи письмові докази, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову, та забезпечення повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилалась на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно дослідив наявні у справі письмові докази, надані відповідачем, у сукупності з іншими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2017 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернувся позивач через Центральний орган Мексиканських Сполучених Штатів із заявою про повернення дитини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову судом взято до уваги доводи позивача, що між сторонами існувала домовленість про тимчасове перебування подружжя разом з дитиною на території України та повернення до Мексиканських Сполучених Штатів.

Однак, в порушення норм процессуального права судом не взято до уваги заперечення відповідачки, що приїзд сторін з малолітньою дитиною до України зумовлений тим, що відповідачка мала з позивачем домовленості, що після народження дитини вони повернуться для проживання в Україну з метою продовження відповідачкою навчання у вищому навчальному закладі, яке вона вимушена була перервати у зв'язку з вагітністю та пологами.

На підтвердження своїх доводів відповідачкою надано довідку Посольства України в Мексиканських Сполучених Штатах № 536/24-16 від 05.10.2016, відповідно до якої, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований громадянином України.

Оскільки громадянство дитини не має значення для вирішення питання про застосування положень Гаазької Конвенції, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача, що дитина є громадянином Мексиканських Сполучених Штатів та доводи апеляційної скарги, що малолітня дитина є громадянином України.

Позивачем не спростовано доводи викладені відповідачкою в письмових запереченнях, що факт отримання сином громадянства України був відомий позивачу та він проти цього не заперечував, більше того надавав усіляке сприяння в отриманні цього документу - відвозив її з малолітньою дитиною до Посольства, приймав активу участь у оформленні необхідних документів.

З матеріалів справи вбачається, що 07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та Київським національним торговельно-економічним університетом укладено Договір про навчання № 4090зс/6п-2017п, за умовами якого остання продовжила навчання після перерви (т. 1, а.с. 182-183).

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту незаконного утримання відповідачкою малолітньої дитини на території України.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач неналежним чином виконував права піклування.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей до терміну "права піклування" включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року, цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

За змістом ст. 150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно з преамбулою конвенції держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання.

Порядок здійснення особами батьківських прав вругульовано Цивільним кодексом Штату Мехіко (далі - ЦК ШМ).

Відповідно до ст. 4.204. ЦК ШМ батьківські права здійснюються в наступному порядку: 1. Батьком та матір'ю; 2. Дідусем та бабусею; 3. Кровними родичами до третього ступеню спорідненості. У випадку виникнення суперечки суддя приймає рішення, враховуючи інтереси дитини.

Статтею 4.205. ЦК ШМ передбачено, що у випадку розлучення тих, хто здійснює батьківські права, а згоди про опіку не досягнуто, суд приймає рішення переважно на користь матері і в інтересах малолітніх і неповнолітніх дітей. Особа, яка не отримає опіку над дитиною, матиме право її навідувати.

Відповідно до п. а) ч. 2 ст. 4.228. опіка над дитиною віком до 12 років переважно надається матері в інтересах дитини (т. 1, а.с. 47-51).

Під час судового розгляду позивачем не було надано достатніх доказів про те, що він належним чином здійснював права піклування щодо малолітнього на момент його переміщення та утримання.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення позивачем на час утримання малолітньої дитини на території України належного піклування.

Колегія суддів не приймає до уваги надані позивачем фото, оскільки такі письмові докази не є належними доказами виконання батьківських обов'язків позивачем та не виконання таких обов'язків відповідачем. Ці фото містять інформацію обмежену щодо стану дитини в певну мить без зазначення часу, місцезнаходження та оточення дитини. З наведених вище підстав, колегія суддів не приймає до уваги фото надані відповідачкою.

Разом з тим, відповідачкою надано письмовий доказ на підтвердження неналежного виконання позивачем права піклування щодо малолітнього сина про що свідчить позовна заява ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення аліментів та розірвання шлюбу, яку подано нею 15.05.2017, тобто до звернення позивача до Міністерства юстиції України з заявою про забезпечення повернення малолітнього сина до постійного місця проживання.

Позивач посилається на те, що викрадення дитини відбулося у травні 2017 року, а з позовом до суду звернувся у вересні 2017 року.

Матеріали справи не містять доказів, що з моменту повернення позивача до Мексиканських Сполучених Штатів та протягом перебування дитини разом із матір'ю в Україні, позивач цікавився самопочуттям дитини, станом здоров'я, надавав матеріальну допомогу.

Крім того, за приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989, яка набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, якими встановлено обставини для розлучення малолітнього ОСОБА_4 з його матір'ю ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів справи малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує спеціалізовану шкоду - дитячий садок «Лісова казка», що підтверджується довідкою № 121 від 14.09.2017 (т. 1, а.с. 184). Дитина також відвідує Дитячий центр розвитку і творчості «Щасливе дитинство».

Відповідно до характеристики від 19.09.2017 № 215 дитину приводить та забирає з садочку мама - ОСОБА_1 При зустрічі з мамою хлопчик радіє (т. 1, а.с. 189).

З довідки № 4517 від 20.09.2017 Товариства з обмеженою відповідальністю «Медична клініка «Віва» вбачається, що дитина отримує належне медичне забезпечення (т. 1, а.с. 180).

Матеріалами справи підтверджується, що мати дитини - ОСОБА_1 має самостійний дохід, забезпечена житлом, позитивно характеризується за місцем попереднього навчання (т. 1, а.с. 175, 177, 190).

Згідно результатів дослідження психоемоційного стану ОСОБА_1 та спостереження за її сином ОСОБА_4 № 15 від 06.10.2017 між матір'ю та сином існує тісний зв'язок у відповідності з віковими особливостями дитини. Хлопчик адаптований до умов його проживання в Україні, де він проживає разом з матір'ю. Поведінка дитини свідчить, що він адаптований до мови і звичаїв країни його нинішнього проживання. Згідно проведених досліджень психологами не рекомендовано розлучати дитину віком до шести років з матір'ю, оскільки в такому віці для нормального розвитку дитини важливою є так звана постійність об'єкту - умов проживання, оточення, культурного середовища аж до найменших деталей. Зміна умов проживання, як культурних, звичаєвих, так і кліматичних є важким випробуванням для здоров'я та розвитку дитини. Розлучення з матір'ю може мати негативний вплив на дитину, сформувати в неї глибокі психологічні травми (т. 1, а.с. 187-188).

Таким чином, повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів спричинить важку психологічну травму для ОСОБА_1, оскільки малолітній у віці 2 років залишиться без матері, що матиме негативний вплив на дитину. Також відрив від звичного та комфортного середовища, розлука із близькими людьми, які приділяють йому багато уваги та оточують турботою, не відповідатиме інтересам дитини.

Між тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і національне законодавство України сприяє цьому. Зокрема, відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками.

За обставин, коли відповідачкою доведено факт існування між сторонами усної домовленості щодо проживання на території України разом з дитиною для продовження останньою навчання у вищому навчальному закладі, яке було перервано у зв'язку з вагітністю та пологами, дитина переміщена на територію України за згодою батька, який повернувся до Мексиканських Сполучених Штатів і після повернення до постійного місця проживання фактично не здійснював права піклування, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування Гаазької Конвенції, оскільки за приписами ст. 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Ухвалюючи рішення судом першої інстанції не взято до уваги наведені обставини та неправильно застосовано положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, що призвело до неправильного вирішення спору.

Отже, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та принципам статті 6 Декларації прав дитини, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві до ОСОБА_1, третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 05 лютого 2018 рік.

Головуючий:

Судді:

Єдиний унікальний номер справи: 757/51046/17-ц

Апеляційне провадження: № 22-ц/796/718/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.