Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1061/15-ц

провадження № 61-2961св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В.І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року у складі судді Слюсар Л. П. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року у складі суддів: Красвітної Т. П., Баранніка О. П., Максюти Ж. І.,

В С Т А Н О В И В :

1 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 202/1061/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 202/1061/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення із відповідача кредитну заборгованість. При цьому посилалось на те, що 7 серпня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування ним відсотків, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак відповідач умов кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Справа судами розглядалася неодноразово. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року в позові відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а позов задоволено. 11 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання відповідачем кредитного договору та отримання ним на підставі заяви позичальника кредиту. Відповідач заперечувала факт підписання документів на отримання кредитних коштів, подала письмове клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, щодо справжності підпису на заяві про отримання кредиту. ПАТ КБ «ПриватБанк» не змогло надати оригінал кредитної справи відповідача, який витребовувався судом, що унеможливлює проведення такої експертизи. Відсутні оригінали кредитного договору та письмові докази щодо отримання відповідачкою тіла кредиту послужили підставою визнати позовні вимоги позивача недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій 26 жовтня 2016 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем були наданні інші докази укладення договору. Зокрема, копія паспорту та ІПН, що посвідчені відповідачем та розрахунок заборгованості з внесенням платежів відповідачкою. Крім того, недійсність договору встановлена не була, а неможливість проведення почеркознавчої експертизи не може бути обставиною неотримання грошових коштів відповідачем.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх поясненнях на касаційну скаргу вказала, що прізвище ОСОБА_4 змінила після одруження у 2008 році. Тому додана до позовної заяви у якості договору кредиту заява, підписана від імені ОСОБА_4 у 2006 році, не знаходить свого документального підтвердження. Крім того, підпис, який міститься на заяві, їй не належить. Звертає увагу, що позивач не довів факт видачі кредитних коштів, платіжної картки, ОСОБА_4

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Згідно частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суди правильно встановили, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення відповідачем кредитного договору, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель