АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року м. Чернівці

Справа №727/5138/15-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Чернівецька міська рада, Державна архітектурно-будівельна інспекція у м. Чернівці, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та визначення порядку користування земельною ділянкою, за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року, (головуючий у 1-й інстанції Смотрицький В.Г.),

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 та відповідачі є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1, де йому відповідно до правовстановлюючих документів належить 23/100 частки у будинку, які складаються із квартири №1 загальною площею 54,2 кв.м., вбиральні літ. Г, сараю літ. Е, сараю літ. І, ? огорожі.

ОСОБА_2 є його дружиною, яка проживає та зареєстрована разом з ним у його квартирі.

77/100 частин вказаного вище житлового будинку, які складаються із квартири №2 загальною площею 76,3 кв.м. та господарських приміщень: гараж

_____________________________________________________________________Провадження 22ц/794/70/18 Категорія 47

літ.Б, сарай літ.В, літня кухня літ.Г, вбиральня літ.Д, 1/2 огорожі, належить відповідачам.

Оскільки входи до їхніх квартир розташовані з протилежних боків будинку, то сторони вже протягом багатьох років користувались прибудинковою територією для обслуговування тієї частини будинку, на якій розташована відповідна квартира, а саме: його сім`я користувалась подвір'ям з правого боку будинку відносно АДРЕСА_1, а сім`я ОСОБА_3 - з лівого боку.

У правовстановлюючих документах на житло чітко зазначено, що кожному зі них належить по ? частки огорожі. Саме тому сім`я ОСОБА_3 встановила зі сторони свого входу на подвір'я металеві ворота та хвіртку із замком, побудували за будинком між ним та їхньою літньою кухнею літ. Г металеву огорожу на фундаменті.

У 1999 році було зафіксовано фактичний законний склад їхнього будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами і встановлено огорожу між їхніми частинами будинку.

Сім`я ОСОБА_3 користується у будинку квартирою №2 загальною площею 76,3 кв.м. та господарськими приміщеннями: гараж літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. Г, вбиральня літ. Д, 1/2 огорожі, а позивач із сім'єю користуються квартирою №1 загальною площею 54,2 кв.м. та господарськими приміщеннями: вбиральнею літ. Г, сараями літ. Е, літ. І, ? огорожі.

Вказують, що відповідачі незаконно здійснили самочинне будівництво на їхній спільній прибудинковій території, у зв'язку з чим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області за порушення вимог ст. 31 та ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ОСОБА_3 у 2011 році притягнуто до адміністративної відповідальності згідно з ч. 3 ст. 96 КУпАП України.

Проте відповідач ОСОБА_3 у 2015 році знов розпочав самочинне будівництво. Перед вікнами позивачів як з фасаду, так і позаду будинку на їх частині подвір'я розташував будівельні матеріали та прибудував фундамент до їх сараю літ. Е, постійно проводить будівельні роботи без жодних пояснень, без дозволу приводить робочих на їх частину подвір'я, чим заважає обслуговувати свою частину будинку та подвір'я, змушує постійно нервувати, не дає можливості відпочивати в спокої у своїй квартирі та на подвір'ї.

Також вказують, що дозволу на будівництво сусідам ні у 2011 році на їхній спільній прибудинковій території, ні тепер на його частині подвір'я не давав. Відповідачі під час знаходження його та дружини на роботі добудували до їхнього сараю літ. Е фундамент та не бажають його зносити.

Вважають, що вказаними самочинними діями відповідачів порушено його право власності на частину будинковолодіння та право користування своєю частиною подвір'я для його обслуговування.

З урахуванням уточнених позовних вимог у травні 2017 року просили зобов'язати відповідачів солідарно протягом тридцяти календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили безоплатно усунути йому як власнику квартири АДРЕСА_1 та його дружині як користувачеві цієї квартири перешкоди у користуванні дворовою та прибудинковою територією шляхом знесення самочинного будівництва, а саме прибудову до сараю літ. Е навіс літ. ДН (згідно таблиці №4 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи); прибудову зі сходами та хвірткою до огорожі площею 0,0005га, літ. А, Б, В, Г (згідно таблиці №3 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи); звільнити від будь-яких будівельних матеріалів та обладнання власників квартири №2 прибудинкову територію навпроти квартири АДРЕСА_1. У випадку, якщо протягом тридцяти календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили відповідачі не знесуть самочинне будівництво та не звільнять від будівельних матеріалів та обладнання прибудинкову територію навпроти зазначеної квартири, зобов'язати, їх, позивачів, за їхньою згодою, виконати вказані вище ремонтно-будівельні роботи за власний рахунок із наступним відшкодуванням вартості робіт та матеріалів за рахунок відповідачів солідарно.

Визначити наступний порядок користування прибудинковою територією: для обслуговування своєї власності вони користуються прибудинковою територією з правого боку житлового будинку АДРЕСА_1 відносно АДРЕСА_1 навпроти своєї квартири №1 розміром 0,0275га (згідно таблиць №1, №3 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи), а відповідачі користуються прибудинковою територією з лівого боку будинку АДРЕСА_1 відносно АДРЕСА_1 навпроти своєї квартири №2 розміром 0,0483га (згідно таблиць №1, №3 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи), залишити в спільному користуванні співвласників будинку земельну ділянку розміром 0,0064га для обслуговування підвальних приміщень (згідно таблиці №1 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи).

Стягнути з відповідачів солідарно на їх користь судові витрати, а саме: судовий збір за подання позову в сумі 243,60 грн., за збільшення позовних вимог сумі 974,40 грн., забезпечення позову суму 121,80 грн., забезпечення доказів витребування з ОБТІ документів суму 243,60 грн., забезпечення доказів - проведення експертизи суму 243,60 грн., за проведення судової експертизи суму 5030 грн., за проведення додаткової експертизи суму 3000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно безоплатно усунути власнику квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та користувачеві цієї квартири ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинного будівництва, а саме прибудови до сараю літ. Е - навіс - літ. ДН (згідно таблиці №4 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи); прибудови зі сходами та хвірткою до огорожі площею 0,0005га, літ. А, Б, В, Г (згідно таблиці №3 Висновку №16110 додаткової судової земельно-технічної експертизи); та звільнити від будь-яких будівельних матеріалів та обладнання власників квартири № 2 земельну ділянку навпроти квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 609 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що спірна земельна ділянка не є прибудинковою територією у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Крім того, за змістом положень ст. 376 ЦК України у поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими позовами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Знесення самочинного об'єкту нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника.

Вказує, що прибудова до сараю літ. Е - навіс літ. ДН не є самочинним будівництвом, оскільки роботи по влаштуванню тимчасових споруд (навісів, альтанок, парканів) не входять до комплексу будівельних робіт.

Вважає помилковими висновки суду про зобов'язання відповідачів звільнити прибудинкову територію від будівельних матеріалів та обладнання, оскільки наявність таких на спірній земельній ділянці не встановлена.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 також подали апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у часині відмови у позові щодо визначення порядку користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, посилаючись на незаконність рішення у цій частині.

Так, на думку апелянтів, належними доказами, які містяться у матеріалах справи, доведено передачу органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки у безстрокове користування первинним власникам житлового будинку та на даний час сторони по справі користуються такою земельною ділянкою на законних підставах, а, отже, мають право вимагати усунення перешкод у її користуванні.

Крім того, між співвласниками будинковолодіння у 1999 році була домовленість про порядок користування житловим будинком майже навпіл, а тому й прибудинковою територією мешканці користувалися майже у рівних частинах. Подальші суттєві збільшення загальної площі квартири ОСОБА_3 не вплинули на порядок користування спільним подвір'ям згідно з вимогами ст. 42 ЗК УРСР, яка діяла до 1.01.2002 року.

Вважають, що судом у порушення вимог ст. 88 ЦПК України здійснено розподіл судових витрат.

Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 у 2015 році розпочав самочинне будівництво на частині прибудинкової території, якою користується позивач, розташував будівельні матеріали та прибудував фундамент до сараю, який належить позивачу, здійснив прибудову зі сходами та хвірткою до огорожі, однак згоду на проведення вказаних будівельних робіт позивач як власник суміжної квартири та як користувач прибудинкової території відповідачам не надавав.

Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1.

Позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 16.01.2007 року та від 09.06.2011 року належить 23/100 частки у будинку АДРЕСА_1, яка складається із квартири №1 загальною площею 54,20 кв.м., вбиральні літ. Г, сараю літ. Е, сараю літ. І, 1/2 огорожі, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с. 8).

Спадкодавці зазначеного майна отримали право власності на 23/100 частки у житловому будинку згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.07.1999 року №457/14 (т.1, а.с. 26-27).

Відповідачу ОСОБА_3 та членам його сім`ї згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 27.08.1999 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 457/14 від 06.07.1999 року (т. 1, а.с. 26-27), належить 77/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, яка складається з квартири №2, загальною площею 57,70 кв.м., в тому числі житловою 33,30 кв.м, та господарських будівель: гаражу літ. Б, сараю літ. В, літньої кухні літ. Г, вбиральні літ Д, 1/2 огорожі, підвальні приміщення поз. ІІ площею 7,90 кв.м., поз. ІІІ площею 6,80 кв.м. та 1/2 коридору поз. І площею 5,80 кв.м.

Встановлено, що ОСОБА_3 у 2015 році розпочав самочинне будівництво на частині прибудинкової території, якою користується позивач, розташував будівельні матеріали та прибудував фундамент до сараю літ. Е, який належить позивачу, здійснив прибудову зі сходами та хвірткою до огорожі площею 0,0005 га, літ. А, Б, В, Г.

Протоколом № 11 засідання виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 14.06.1957 року вирішено відвести земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,08 га для будівництва двоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 відділку Львівської залізниці.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачами його права користування спірною земельною ділянкою, які використовують її як зі сторони своєї квартири, так і зі сторони квартири позивача.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншим засобом доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що позивач набув право власності на частину житлового будинку у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 30 ЗК УРСР у редакції закону, чинного на момент переходу права власності на частину будинку, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу (0,1 га), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Матеріали справи не містять будь-яких правовстановлюючих документів про надання позивачу земельної ділянки в користування за вказаною адресою.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачами не доведено порушення їх прав щодо земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні сторін по справі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинного будівництва підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визначення порядку користування прибудинковою територією, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції державних органів, наприклад, про визначення порядку користування земельною ділянкою, власником якої є орган місцевого самоврядування, та зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Земельна ділянка, якою фактично користуються сторони, належить органу місцевого самоврядування, що спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_1, ОСОБА_2 користь ОСОБА_3 слід сягнутисудові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі по 268 грн 40 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2017 року в частині задоволення позову до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинного будівництва скасувати та у задоволенні таких вимог відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі по 268 гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 січня 2018 року.

Головуючий

Судді: