П о с т а н о в а

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 462/6070/14-ц

провадження № 61-1790 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року у складі судді Ліуша А. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 13 вересня 1999 року.

У 1997 році ОСОБА_7 вселилась у вищевказану квартиру з дозволу наймача цієї квартири її батька - ОСОБА_9, який був дідом позивачки, для догляду за ним. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, у цьому ж році до смерті батька відповідачка зареєструвалась у квартирі за згодою батька, проте без згоди опікуна позивачки - ОСОБА_10., у зв'язку з чим у подальшому відділом громадянства та реєстрації осіб прописка ОСОБА_7 була анульована.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 травня 2013 року визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру від 13 вересня 1999 року у Ѕ частці вказаної квартири. Проте рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2013 року зазначене вище рішенням суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Вважала, що відповідачка без жодних правових підстав займає належну їй на праві власності квартиру, чим чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном. Крім того, вона має намір повернутися до спірної квартири, так як закінчує навчання за кордоном.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд зобов'язати відповідачку не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_7 з квартири.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_7 з вказаної вище квартири.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 9 серпня 2016 року заяву ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року залишено без задоволення.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка проживає у спірній квартирі без належної правової підстави, оскільки не є її власником, не зареєстрована у цій квартирі, що підтверджується відповідними доказами, унаслідок чого наявні підстави для виселення ОСОБА_7

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року апеляційна скарга представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 відхилена, заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачка не є членом сім'ї власника спірної квартири, тобто позивачки, при цьому право користування вказаним жилим приміщенням припинилося у ОСОБА_7 після смерті колишнього наймача квартири її батька - ОСОБА_9, та приватизації квартири ОСОБА_4 Отже, відповідачка втратила право на користування квартирою.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачка на законних підставах була зареєстрована своїм батьком у квартирі та не займала її самоправно, унаслідок чого оскільки у справі не йшлось про виселення ОСОБА_7 із жилого приміщення, що придбане за рахунок кредиту, який забезпечено іпотекою, то наявні підстави для її виселення з наданням іншого житлового приміщення, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими. Відповідачка проживає у належній позивачці квартирі без правових підстав, чим перешкоджає їй у володіння та розпорядженні спірним нерухомим майном.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 13 вересня 1999 року.

У 1997 році ОСОБА_7 вселилась у вищевказану квартиру з дозволу наймача цієї квартири її батька - ОСОБА_9, який був дідом позивачки, для догляду за ним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, у цьому ж році до смерті батька відповідачка зареєструвалась у квартирі за згодою батька, проте без згоди опікуна позивачки - ОСОБА_10., у зв'язку з чим у подальшому відділом громадянства та реєстрації осіб прописка ОСОБА_7 була анульована.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 травня 2013 року визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру від 13 вересня 1999 року у Ѕ частці вказаної квартири. Проте рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2013 року скасовано зазначене вище рішенням суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Отже, зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, що з нього випливають.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709 цс 16.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що відповідачка не є і не була членом сім'ї власника спірної квартири, тобто позивачки, при цьому право користування спірним жилим приміщенням припинилося у ОСОБА_7 після смерті її батька - ОСОБА_9, колишнього наймача квартири, та приватизації квартири ОСОБА_4, унаслідок чого відповідачка втратила право на користування цим нерухомим майном.

Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що відповідачка, проживаючи у спірній квартирі без належних правових підстав, чинить позивачці перешкоди у праві володіння та розпорядження належним їй нерухомим майном, а, отже, наявні підстави для виселення ОСОБА_7 з указаної вище квартири без надання іншого житлового приміщення.

У зв'язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги у цій частині.

Посилання касаційної скарги на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду України: від 21 жовтня 2015 року № 6-1484 цс 15 та від 22 червня 2016 року № 6-197 цс 16, про те, що постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, безпідставні, оскільки стосується інших фактичних обставин, кредитних правовідносин, в яких одним із способів захисту порушених прав іпотекодержателя є звернення стягнення на нерухоме майно, яке було набуто за рахунок кредитних коштів, такі правовідносини регулюються положеннями статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Проте у даній справі між сторонами виникли інші правовідносини та наявні інші фактичні обставини, а саме: захист права приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк