Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 668/4463/15-ц

провадження № 61-424св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року в складі судді Булах Є. М. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2016 року в складі суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Стародубця М. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» ( далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 21 листопада 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 8 138 дол. США зі сплатою 12 відсотків річних за користування кредитом, терміном до 21 листопада 2011 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання прийняла на себе зобов'язання відповідати перед банком за зобов'язаннями боржника, які виникають з умов кредитного договору.

Посилаючись на те, що у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 04 березня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 18 302 дол. США 85 центів, яка складається з: заборгованості за кредитом - 4 570 дол. США 57 центів; заборгованості за процентами за користування кредитом - 4 929 дол. США 38 центів; заборгованості з комісії за користування кредитом - 148 дол. США 07 центи; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 8 654 дол. США 83 центи, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в зазначеному розмірі та судові витрати.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року позовні вимоги банку задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість станом на 04 березня 2015 року за кредитним договором від 21 листопада 2006 року в сумі 9 648 дол. США 02 центи, що еквівалентно 229 333 грн 42 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 4 570 дол. США 57 центів, що еквівалентно 108 642 грн 44 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом 4 929 дол. США 38 центів, що еквівалентно 117 171 грн 36 коп.; заборгованості за комісією за користування кредитом 148 дол. США 07 центів, що еквівалентно 3 519 грн 62 коп.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку в рахунок відшкодування судового збору по 1 146 грн 66 коп. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитоммотивовано тим, що відповідно до існуючих між сторонами договірних правовідносин банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, які останній в передбачений договором строк не повернув, і не сплатив проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов договору, у зв'язку із чим згідно з положеннями статей 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог у цій частині та стягнув на користь банку 9 648 дол. США 02 центи, що еквівалентно 229 333 грн 42 коп. солідарно з відповідачів.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені мотивовано тим, що розрахунок заборгованості нарахування пені не містить її детального розрахунку, розрахунок наданий без зазначення суми прострочених платежів та суми боргу, без зазначення строків, кількості днів та методу розрахунку пені відповідно до діючого законодавства та умов договору, з урахуванням встановленого законом граничного її розміру - подвійної облікової ставки Національного Банку України. Крім того, заборгованість з пені нарахована з 2006 року по 2015 рік, що не відповідає вимогам закону. У зв'язку із зазначеним в задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені суд відмовив.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року скасовано в частині відмови ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором від 21 листопада 2006 року станом на 04 березня 2015 року в сумі 50 тис. грн.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року в частині пропорційного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок відшкодування судового збору у сумі по 1 146 грн 66 коп. з кожного змінено, збільшено вказаний розмір до 1 396 грн 66 коп.

Указане рішення суду апеляційної інстанції, яке не оскаржено ОСОБА_2 до суду касаційної інстанції, мотивоване тим, що розглядаючи справу в частині стягнення з боржників пені, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення кредитного договору щодо пені за порушення кредитних зобов'язань, а тому сума пені підлягає солідарному стягненню з божника та поручителя, які порушили свої зобов'язання за договором. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування у даній справі положень ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки з 205 725 грн 30 коп., які нараховані банком, до 50 тис. грн., урахувавши при цьому ступінь виконання боржником зобов'язань та засади справедливості, добросовісності та розумності, які передбачені статтею 3 ЦК України. У зв'язку із зазначеним, рішення суду першої інстанції змінено в частині розподілу судових витрат.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 11 січня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Зазначена ухвала суду апеляційної інстанції, яка оскаржується ОСОБА_2 до суду касаційної інстанції, мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитомвідповідають вимогам закону, обставини справи в цій частині встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують відповідних висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_3, просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, щозаочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції переглядалось в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитом та в цій частині ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

Питання про скасування рішення апеляційного суду Херсонської області від 15 липня 2015 року, ухваленого за наслідком розгляду апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк», яким рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення з боржників пені та розподілу судових витрат ОСОБА_2 не порушено, у зв'язку із цим справа за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення судів першої та апеляційної інстанції у суді касаційної інстанції переглядається в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитом, а в іншій частині не переглядається відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Підставою скасування оскаржуваних судових рішень скаржник вказує те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачів не було повідомлено про розгляд справи. Неповідомлення відповідачів про розгляд справи позбавило їх права на подання заперечень проти позовних вимог та підтвердження таких заперечень відповідними доказами. Крім того, на думку ОСОБА_2, у даній справі необхідно застосувати строк позовної давності, оскільки останній платіж за спірним кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 10 лютого 2011 року, а із позовом у даній справі банк звернувся у квітні 2015 року, тобто як вказано скаржником із пропуском строку позовної давності. Також зазначено, що у лютому 2013 року судовим рішенням в рахунок погашення спірної заборгованості ОСОБА_1 звернуто стягнення на предмет застави, тобто має місце повторне стягнення заборгованості у даній справі, що призводить до застосування до боржника подвійної відповідальності за одне і те саме правопорушення. Указано також, що порука ОСОБА_2 припинена у зв'язку з непред'явленням позову до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 02 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 8 138 дол. США з метою купівлі автомобіля, зі сплатою 12 відсотків річних та строком повернення кредиту до 21 листопада 2011 року. ПАТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов'язання за договором кредиту. На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Підприємство «Автопром», згідно ордеру-розпорядження банком перераховано останньому кошти в сумі 8138 дол. США з кредитного рахунку ОСОБА_1, відкритого позичальникові на підставі зазначеного договору кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого остання прийняла на себе зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язанням боржника, які виникають з умов кредитного договору.

Згідно розрахунку, наданого банком, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань зі своєчасного і повного погашення кредитних коштів виникла заборгованість, загальний розмір якої станом на 04 березня 2015 року становить 18 302 дол. США 85 центів, яка складається з: заборгованості за кредитом - 4 570 дол. США 57 центів; заборгованості за процентам за користування кредитом - 4 929 дол. 38 центів; заборгованості за комісією за користування кредитом - 148 дол. США 07 центів; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 8 654 дол. США 83 центи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Повно та всебічно дослідивши обставини справив частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитом, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, встановивши, що банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, які останній в передбачений договором строк не повернув, і не сплатив проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов договору, тобто боржник та поручитель не виконали належним чином свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки, суди першої та апеляційної інстанцій в указаній частині дійшли обґрунтованого висновку про обґрунтованість заявлених вимог, які підлягають задоволенню шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитом в сумі 9 648 дол. США 02 центи, що еквівалентно 229 333 грн 42 коп.

Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, що позбавило їх права на подання заперечень проти позовних вимог та підтвердження таких заперечень відповідними доказами не можуть бути підставою для скасування оскаржених рішень у відповідній частині з огляду на те, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачам надано можливість заперечувати ті обставини, якими ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовувало свої позовні вимоги, однак боржники не спростували обставин щодо неналежного виконання ними боргових зобов'язань ОСОБА_1 та наявності спірного боргу.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі були позбавлені права подати заяву про застосування у даній справі строку позовної давності також не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне.

ОСОБА_2 зазначала, що останній платіж за спірним кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 10 лютого 2011 року.

Також, скаржник указувала, що у березні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави у зв'язку із порушенням боржником спірного кредитного договору від 21 листопада 2006 року, за наслідком чого ухвалено рішення про задоволення позову та звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили 27 червня 2013 року.

За правилами частини другої та третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що задоволення позову у даній справі призвело до подвійного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, оскільки існує чинне рішення про звернення стягнення на предмет застави не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки зводяться до невірного розуміння скаржником норм чинного законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент звернення до суду із даним позовом заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2013 року у справі № 2120/3628/12, яким звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення спірної заборгованості не виконано, а предмет застави не реалізовано, у зв'язку із чим зобов'язання за кредитним договором не припинилися.

За відсутності належного виконання божником кредитних зобов'язань право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів та інших передбачених договором платежів залишилося дійсним і підлягає судовому захисту, оскільки звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо припинення поруки в зв'язку з непред'явленням позову до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не відповідають положенням укладеного між сторонами договору поруки та вимогам закону у зв'язку з наступним.

Згідно частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що пунктом 12 договору поруки від 21 листопада 2006 року сторонами договору обумовлено строк її дії: порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Урахувавши, що в кредитному договорі зазначено термін повернення кредиту до 21 листопада 2011 року, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що звертаючись до суду із позовом у квітні 2015 року банк пред'явив вимогу до поручителя в межах строку дії поруки.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій та не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2016 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитом залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик