Провадження №22-ц/772/320/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач :Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 рокуСправа № 128/257/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т.М., Зайцева А.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

представник позивача - адвокат Довбиш Олександр Леонідович,

відповідачі ОСОБА_4,

представник відповідача - адвокат Білозор Олег Леонідович,

відповідач публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,

представник відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, у складі судді Бондаренко О.І., ухвалене 14 грудня 2017 року в м. Вінниці, в залі судових засідань Вінницького районного суду Вінницької області о 15 год. 25 хв. (дата складання повного тексту рішення у справі відсутня), -

встановив:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, за яким просив стягнути з відповідача на його користь 22357 грн 00 к. майнової шкоди та 10000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі ПАТ «СК «Країна»).

Ухвалою цього ж суду від 24 квітня 2017 року ПАТ «СК «Країна» притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача.

4 травня 2017 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, згідно з якою просив стягнути з ПАТ «СК «Країна» на його користь 18044 грн 31 к. майнової шкоди, завданої пошкодженням його автомобіля внаслідок ДТП, 2545 грн 98 к. пені, 3863 грн 83 к. інфляційних втрат та 938 грн 80 к. річних за прострочення виконання зобов'язання з виплати страхового відшкодування, а з ОСОБА_4 - 10000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди та 1929 грн 20 к. судового збору, а також 1929 грн 20 к. судового збору солідарно з обох відповідачів.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23 жовтня 2015 року о 20 год. 00 хв. в м. Вінниці по вул. Келецькій, ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1, під час зміни напрямку руху ліворуч, не переконався у безпеці своїх дій та допустив зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2, який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого відбулося пошкодження транспортних засобів.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу.

24 грудня 2015 року від ПАТ «СК«Країна» надійшло повідомлення, яким позивача поставлено до відома про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 27076 грн 00 к. за фактом пошкодження транспортного засобу «Nissan Almera», державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 17 серпня 2016 року вартість ремонтно-відновлюваних робіт з урахуванням фізичного зносу автомобіля марки «Nissan Almera», державний номерний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, складає 45120 грн 31 к.

Таким чином, ПАТ «СК«Країна» недоплатила страхову суму за шкоду, заподіяну майну позивача, у розмірі 45 120 грн 31 к. - 27 076 грн = 18044 грн 31 к.

На обґрунтування позовних вимог в частині моральної шкоди посилався на те, що у зв'язку із пошкодженням автомобіля значно погіршились його і його сім'ї якість та рівень життя через тривалу неможливість користуватись транспортним засобом, для відновлення яких він поніс значні матеріальні витрати, потратив власний час та вживав додаткових зусиль. Це призвело до негативних переживань пригнічення, неспокою. Погіршились його стосунки з рідними.

Рішенням Вінницького районного суду від 14 грудня 2017 року у позові ОСОБА_2 до ПАТ «СК «Країна» відмовлено.

Позов до ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_21000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди та 778 грн 60 к. судових витрат (551 грн 20 к. судового збору, 227 грн 40 к. витрат на правову допомогу адвоката).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди, пені, інфляційних втрат та 3 процентів річних за несвоєчасне виконання зобов'язання зі сплати страхового відшкодування з ПАТ «СК «Країна» суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачу було виплачено 27076 грн 00 к. страхового відшкодування та роз'яснено можливість отримання додатково 5517 грн 20 к. відшкодування у різі документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, то з урахуванням дійсних витрат ОСОБА_2 на ремонт автомобіля, розміру коефіцієнта фізичного зносу, визначеного судовою експертизою, ПАТ «СК «Країна» виконало своє зобов'язання зі сплати страхового відшкодування у повному обсязі.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд погодився із тим, що внаслідок вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення ОСОБА_2 зазнав моральних страждань, однак зваживши на відсутність доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував розмір відшкодування та виходячи із принципів розумності, добросовісності і справедливості, вважав його значно завищеним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позову.

Зокрема, позивач зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок судової автотоварознавчої експертизи № 205 від 17 серпня 2017 року, не дав правової оцінки фактично понесеним витратам на ремонт автомобіля, а відтак неправильно застосував норми статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статтей 22, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961 IV).

Крім того, суд першої інстанції не врахував глибини та тривалості моральних страждань позивача, заподіяних пошкодженням його майна, а тому помилково прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу ПАТ «СК «Країна» та позицією його представника в судовому засіданні апеляційного суду, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначав, що суд правильно застосував до спірних правовідносин норми статтей 22, 29, 36 Закону № 1961 IV, які регулюють зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, що не є тотожним поняттю відшкодування шкоди відповідно до загальних норм, викладених у статтях 22, 1166 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 також заперечив проти задоволення апеляційної скарги, подав відзив на неї, за яким стверджував, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі врахував приписи частини третьої статті 23 ЦК України, вимоги розумності і справедливості, інші обставини, які мають істотне значення, а також практику Європейського суду з прав людини.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди , у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Вінницький районний суд Вінницької області, за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2015 року о 20 год. 00 хв. в м. Вінниці по вул. Келецькій, ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1, під час зміни напрямку руху ліворуч, не переконався у безпеці своїх дій та допустив зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2, який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого відбулося пошкодження транспортних засобів.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

29 квітня 2015 року між ПАТ «СК «Країна» та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Лайн» укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі страхового полісу № АІ/7891611 автомобіля «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1.

26 жовтня 2015 року до ПАТ «СК «Країна» звернулися водій зазначеного автомобіля - відповідач у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 із повідомленнями про ДТП.

Того ж дня представником ПАТ «СК «Країна» у присутності ОСОБА_2 здійснено огляд його автомобіля «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_2, про що складено акт огляду транспортного засобу.

17 грудня 2015 року на замовлення ПАТ «СК «Країна» товариством з обмеженою відповідальністю «Експертум АВЕ» складено звіт № 16219 про вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, згідно з яким вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2, з урахуванням зносу становила 33103 грн 20 к.

17 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування готівкою через банківську установу на його власний рахунок.

24 грудня ПАТ «СК «Країна» платіжним дорученням № 14929 здійснила виплату йому такого відшкодування у розмірі 27076 грн 00 к.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Крім того, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 здійснив відновлювальний ремонт автомобіля самостійно, за що відповідно до акту про надання послуг фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 № 115 від 28 грудня 2015 року (Т. 1 а. с. 11 - 12), рахунку на оплату (Т. 1 а. с. 13) та квитанції (Т. 1 а. с. 14) сплатив 49433 грн 00 к.

Також, у справі судом була призначена судова автотехнічна експертиза, за висновком якої № 205 від 17 серпня 2017 року встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Nissan Almera», державний номерний знак НОМЕР_2, з урахуванням фізичного зносу становить 45120 грн 31 к., без урахування такого зносу - 100917 грн 74 к.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

При цьому в Законі № 1961-IV визначено порядок розрахунку шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до статті 29 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика).

Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом № 1961-IV має сплатити страховик як страхове відшкодування.

До таких правових висновків прийшов Верховний Суд України у постанові від 31 травня 2017 року (справа № 6-2969цс16)

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, за змістом цієї норми у взаємозв'язку із нормами ст. ст. 1166, 1187 ЦК України у разі, якщо потерпіла внаслідок ДТП особа відновила своє порушене право самостійно, зокрема шляхом відновлення власного автомобіля, то відшкодуванню підлягають реально понесені на таке відновлення витрати, які у цій справі становлять 49433 грн 00 к., фактично сплачених позивачем за відновлювальний ремонт автомобіля. Відтак, суд першої інстанції правильно не брав до уваги визначений висновком експерта розмір вартості ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля позивача, як такий, що не містить даних про реально понесені на відновлення автомобіля витрати.

При цьому, як правильно встановив суд першої інстанції, на страховика покладається обов'язок сплатити потерпілому суму страхового відшкодування у порядку встановленому Законом № 1961-IV, що не є тотожною поняттю реальні збитки, а якщо така сума є недостатньою для їх відшкодування, то у потерпілого виникає право на стягнення різниці з особи, яка їх завдала.

Так, згідно з частиною другою статті 36 Закону № 1961-ІV Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Встановивши, що реальні збитки, пов'язані з відновлювальним ремонтом автомобіля «Nissan Almera», державний номерний знак НОМЕР_2, становлять 49433 грн 00 к., але ця сума відповідно до приписів ст. 29 Закону № 1961-IV підлягає зменшенню на коефіцієнт фізичного зносу у встановленому Методикою порядку, а також обов'язкової франшизи відповідно до ст. 12 Закону № 1961-IV, яка за умовами договору страхування у формі страхового полісу становить 510 грн 00 к. та суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, в розмірі 5517 грн 20 к., які страховик зобов'язався сплатити за умови надання документів, що підтверджують факт проведення ремонту, суд прийшов до правильного висновку про належне виконання ПАТ «СК «Країна» зобов'язання перед позивачем з виплати страхового відшкодування у встановлений Законом № 1961-IV строк, а відтак і відсутність підстав для покладення на нього відповідальності за прострочення грошового зобов'язання відповідно до частини п'ятої статті 36 Закону № 1961-IV та статті 625 ЦК України.

Також, з огляду на зазначені вище приписи частини другої 2 статті 36 Законом № 1961-IV апеляційний суд вважає встановленою ту обставину, що подавши 17 грудня 2015 року заяву на виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 фактично погодив його розмір (цього не заперечував в судовому засіданні апеляційного суду і представник позивача - адвокат Довбиш О.Л.).

Щодо доводів апеляційної скарги в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідає за своїм змістом приписам статтей 23, 1167 ЦК України, а також за відсутності доказів на підтвердження глибини та тривалості душевних страждань позивача, погіршення якості та рівня його життя у зв'язку із пошкодженням автомобіля, додаткових часу, коштів і зусиль, які він витратив на відновлення їх (якості та рівня життя) попереднього стану, узгоджується з встановленими пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України вимогами справедливості, добросовісності та розумності.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повно встановлених обставин справи, яким відповідають висновки суду, без порушення норм процесуального чи неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повне судове рішення складено 01 лютого 2018 року )

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т.М. Шемета

/підпис/ А.Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк