АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 759/15921/14-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Морозов М.О.

18 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Прокопчук Н.О.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №МL-009/388/2007 від 29.10.2007 в розмірі 92 805, 92 доларів США, що еквівалентно 1 169 981,59 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та 4 071 535, 91 грн., що разом складає 5 241 517, 50 грн., судових витрат по справі в розмірі 3 654 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2015 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-009/388/2007 від 29.10.2007 в розмірі 92 805, 92 доларів США, що еквівалентно 1 169 981,59 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та 2 000 000 грн. пені, що разом складає 3 169 981,59 грн., судові витрати по справі в розмірі 3 654 грн., а всього 3 173 635,59 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2016 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2015 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2016 скасовано, а питання передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/385/2018
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне встановлення обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що строк погашення за кредитним договором ще не настав та позичальник звертався до Банку з проханням реструктуризації боргу. Зазначив, що стягнення достроково всієї суми боргу можливо при розірванні кредитного договору, про що позивач не просив. Вказав на недоведеність отримання відповідачем грошових коштів та неотримання жодних вимог про погашення заборгованості з боку Банку.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про час та місце слухання справи . Відповідач ОСОБА_2 подав до суду електронне повідомлення про те, що він не може прийняти участь в справі у зв'язку з його хворобою, просив відкласти розгляд останньої на місяць. До вказаної телеграми не не прикладені докази на підтвердження зазначених обставин. За наведеного, колегія суддів вважає вказане клопотання необґрунтованим. Враховуючи тривалість розгляду даної справи у зв'язку з задоволенням клопотання відповідача про направлення справи на експертизу та враховуючи, що остання не була проведена у зв'язку з її несплатою відповідачами, колегія суддів з урахуванням вищезгаданих обставин вважає, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, та визнає дії відповідача такими, що направлені на затягування процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача з урахуванням зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки остання у декілька разів перевищує розмір заборгованості за кредитом та процентами.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.10.2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №МL-009/388/2007, за умовами якого позичальнику банком було надано грошові кошти як кредит в сумі 90 000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі фіксованого відсотку 3, 49 % річних та FІDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FІDR може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому кредитним договором.

Кредитні кошти надавались Банком на підставі кредитної заявки позичальника від 29.10.2007 шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у Банку (т. 1, а. с. 10-14).

25.02.2009 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору, за умовами якого було змінено процентну ставку на фіксовану на період з 25 лютого 2009 р. до 26 квітня 2009 р., в розмірі 7, 00 % річних та на період з 27 квітня 2009 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 3, 76 % річних та FІDR (т. 1, а. с. 22-23).

25.05.2009 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2укладений Додатковий договір №2 до кредитного договору, яким було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 травня 2009 р. до 25 жовтня 2009 р., в розмірі 6, 50 % річних та на період з 26 жовтня 2009 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 4, 43 % річних та FІDR (т. 1, а. с. 30-31).

09.10.2009 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2був укладений Додатковий договір №3 до кредитного договору, за умовами якого було встановлено підвищення процентної ставки у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених умовами кредитного договору(т. 1, а. с. 38).

24.11.2009 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений Додатковий договір №3 до кредитного договору, за умовами якого було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 листопада 2009 р. до 26 квітня 2010 р., в розмірі 6, 50 % річних та на період з 26 квітня 2010 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 4, 85 % річних та FІDR (т. 1, а. с. 39-41).

18.05.2010 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений Додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 травня 2010 р. до 24 серпня 2010 р., в розмірі 6, 50 % річних та на період з 25 серпня 2010 р. до 24 лютого 2011 р. у розмірі 12, 74 % річних та на період з 25 лютого 2011 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 5, 24 % річних та FІDR(т. 1, а. с. 48-49).

04.11.2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого було встановлено підвищення процентної ставки у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених умовами кредитного договору (т. 1, а. с. 56).

17.11.2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 листопада 2010 р. до 24 лютого 2011 р., у розмірі 6, 50 % річних та на період з 25 лютого 2011 р. до 24 серпня 2011 р. у розмірі 13, 16 % річних та на період з 25 серпня 2011 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 5, 66 % річних та FІDR (т. 1, а. с. 57-59).

16.03.2011 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 березня 2011 р. до 26 червня 2011 р., в розмірі 6, 50 % річних та на період з 27 червня 2011 р. до 25 грудня 2011 р. у розмірі 12, 53 % річних та на період з 26 грудня 2011 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 6, 03 % річних та FІDR (т. 1, а. с. 66-67).

14.07.2011 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 липня 2011 р. до 24 листопада 2011 р., в розмірі 6, 50 % річних та на період з 25 листопада 2011 р. до 24 травня 2011 р. в розмірі 13, 03 % річних та на період з 25 травня 2012 р. до повного виконання боргових зобов'язань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 6, 53 % річних та FІDR (т. 1, а. с. 74-75).

28.12.2012 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого було встановлено підвищення процентної ставки у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених умовами Кредитного договору (т. 1, а. с. 86-87).

За умовами Кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом, але порушив зобов'язання, викладені в п.п. 1.1., 15.1., 1.5.1.1. частини №2 Кредитного договору. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язався сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки, що передбачено п.4.1.1 частини №2 Кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29.10.2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки №SR-009/388/2007, за умовами якого поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань і умовами договору поруки передбачено, що відповідачі відповідають як солідарні боржники (т. 1, а. с. 20-21). Аналогічні Додаткові договори до договору поруки були укладені ЗАТ «ОТП Банк» із поручителем ОСОБА_3

Банк виконав свої зобов'язання у відповідності до умов кредитного договору, надавши кредитні кошти, а позичальник належним чином умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 11.08.2014виникла заборгованість, яка складає 92 805, 92 доларів США, що еквівалентно 1 169 981, 59 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та 4 071 535, 91 грн., передбачених умовами кредитного договору, що складаються з: залишку заборгованості за кредитом у сумі 84 999, 90 доларів США, що еквівалентно 1 071 573, 00 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, суми несплачених відсотків за користування кредитом 7 806, 02 доларів США, що еквівалентно 98408, 59 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 4 071 535, 91 грн. відповідно до розрахунку заборгованості (т. 1, а. с. 92).

Згідно Договору факторингувід 28.08.2013 ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №МL-009/388/2007, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 96-104). Тому, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право згідно умов кредитного договору, договору поруки, ст.ст.512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України достроково вимагати стягнення заборгованості по кредитному договору в судовому порядку.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідно до п. 1.9. частини №2 кредитного договору було здійснено вимогу дострокового виконання позичальником та поручителем зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі й 13.08.2014 направлено досудові вимоги від 04.08.2014 про погашення заборгованості за кредитним договором. Вказана вимога підлягала виконанню протягом 30 календарних днів з дати її одержання позичальником, але вимога позичальником виконана не була та відповідні суми позивачу не сплачені (т. 1, а. с. 9-91, 93-105).

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати.

Відповідно до вимогст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Таким чином, договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язання, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 1.1. та 1.2. Договору поруки передбачено, що за цим договором поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Таким чином, поручитель є солідарним боржником з позичальником, а в силу ч. 1 ст. 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За таких обставин солідарні боржники мають нести солідарну відповідальність за порушення зобов'язання позичальником.

Відповідно ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст.1054 ЦК України у разі порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитодавець має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 4.1.1. Кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Матеріали справи свідчать, що відповідач всупереч умов вищевказаного кредитного договору, свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачі своїх обов'язків за вищезгаданим кредитним договором не виконують, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення солідарно з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором правильними.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позичальник зазначав, що позивачем не був наданий суду розгорнутий розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, а самостійно його розрахувати він не має можливості, оскільки кредитний договір містить плаваючу відсоткову ставку, яка часто змінювалась та прив'язана до річної ставки FIDR, інформація про яку не є загальнодоступною.

У зв'язку з наведеним за клопотанням представника ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції 16.06.2017 призначено по даній справі економічну експертизу.Оплату витрат, пов'язаних з її проведенням, покладено на ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 143).

Для виконання вказаної експертизи у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судом було витребувано оригінали необхідних документів та надіслані до експертної установи.

14.12.2017 до Апеляційного суду м. Києва надійшов лист та матеріали вказаної цивільної справи від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про залишення ухвали суду без виконання. Зазначено, що судовим експертом 03.07.2017 направлено клопотання про надання додаткових матеріалів, яке станом на 07.09.2017 задоволено в повному обсязі, тобто експертизу можливо було виконати, однак попередня оплата вартості експертизи покладеної на ОСОБА_2 не здійснена.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наведеного, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості здійсненого позивачем, а тому його вимоги є необґрунтованими, враховуючи відмову в проведенні експертизи з вини позичальника.

Доводи апеляційної скарги про те, що дострокове стягнення заборгованості є неможливим, оскільки позивачем не заявлялись вимоги про розірвання кредитного договору є необґрунтованими.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Пунктом 1.9.1. Кредитного договору передбачено, що Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з Банком договорами та/або умов Документів (т. 1, а. с. 12).

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає і безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги норми законодавства, які унеможливлюють стягнення з відповідачів коштів за вищезгаданою заборгованістю.

Також необґрунтованими, на думку колегії, є посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки при винесенні рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не довів в суді ні самого факту отримання коштів за кредитним договором, а ні суми такого кредиту.

Разом з тим, зазначені обставини спростовуються матеріалами справи (т. 1, а. с. 9-19). Також при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач надавав до суду оригінали всієї банківської справи боржника, які були оглянуті колегією суддів, та які підтверджують й сам факт отримання відповідачем суми кредиту та її розмір.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до подання вищезгаданого позову позивач не звернувся до відповідачів з претензією щодо стягнення суми заборгованості, то колегія вважає і вказаний довід безпідставним, оскільки такого обов'язку у позивача не було, навпаки він в законному порядку скористався своїм правом на звернення до суду про відновлення своїх порушених прав на отримання відповідних сум з відповідачів.

Інші посилання відповідачів на порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Таким чином, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції підтверджено факт порушення відповідачами прав позивача на отримання коштів за вищезгаданим кредитним договором в розмірі зазначеному у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості з відповідачів правильними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст Постанови складено 23.01.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк