П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника відповідачів - адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корецького районного суду від 27 листопада 2017 року, що ухвалене в м. Корець під головуванням судді Загородько Н.А., в справі №563/1341/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_5; про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (дата складання повного тексту: 01.12.2017 р.),

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом часткового знесення самочинно збудованої господарської будівлі (гаража). Мотивуючи позов, покликався на порушення відповідачем вимог п. 3.17 Б. 2.4.-1-94 "Планування та забудова міських і сільських поселень", а саме недодержання відстані між межею сусідньої ділянки та виступаючою частиною конструкції стіни повинна бути не меншою як 1 м. Внаслідок цього унеможливлюється користування позивачем земельною ділянкою за її цільовим призначенням. Також атмосферні опади із гаража стікають прямо на його паркан і ділянку, чим пошкоджують їх. Крім того, вода стікає у каналізаційний септик, що потребує значно частішого його очищення.

В ході судового засідання залучено до участі в справі як співвідповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як третю особу без самостійних вимог. Також змінено розмір позовних вимог і викладено в такій редакції: "Зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення самочинно збудованої господарської будівлі (гаража) на відстань не менше 1 м найбільш виступної конструкції будівлі до межі земельної ділянки позивача в межах норм, визначених державно-будівельними нормами".

Рішенням Корецького районного суду від 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального й матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про недодержання вимог ст.ст. 10, 15, 57-60, 212, 213 ЦПК України щодо всебічності, повноти і об'єктивного з'ясування обставин справи, застосування закону, який підлягав застосуванню, та допущення хибності оцінки доказів у справі. Автор скарги констатував залишення без уваги роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі". Таким чином, оскаржуване рішення, на його думку, є невмотивованим і однобічним.

Перевірені судом докази вказують про необхідність захисту порушеного права позивача, тоді як суд за встановлених обставин не вважав за потрібне захистити його.

Суд визнав факт розташування паркану позивача впритул до стіни гаража відповідачів, що сторонами і не заперечувалося. Однак в той самий час зробив висновок про відсутність порушення прав існуванням цієї самочинно збудованої будівлі.

При вирішенні справи необхідно було застосувати норми ст.ст. 90, 103, 152 ЗК України, хоча їх не застосовано. Не враховано цільове призначення земельної ділянки, а висновки про забезпечення існуючим фактом можливості власникам будівлі здійснювати догляд за нею та поточний ремонт є помилковими.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи без задоволення вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності ОСОБА_2 обставин порушення відповідачем його права на користування і володіння належною земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення без створення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Крім того, факт розміщення паркана позивача впритул до стіни побудованого відповідачем самочинним способом гаража сторонами не заперечується, однак доказів на підтвердження негативних наслідків для позивача, що виникли із наведених обставин, ОСОБА_2 надано не було.

Як убачається, і ці обставини сторонами не оспорювалися, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є співвласниками земельної ділянки площею 0, 1142 га в АДРЕСА_1, з розрахунку по 1/2 частці за кожним. Їхні права на спадщину, до складу увійшла і земельна ділянка, виникли після смерті ОСОБА_6 - батька позивача і чоловіка третьої особи. Право власності ж у них на ділянку з цільовим призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, породжено відповідно до свідоцтва на спадщину за законом від 07.04.2016, про що також вказує запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №57211662 від 12.04.2016 (а.с. 70, 71-72).

Земельна ділянка відповідачів є суміжною із ділянкою позивачів. Її площа складає 600 кв.м. Вона була виділена ОСОБА_4 згідно із загальними зборами членів колгоспу "Перемога" наказу дирекції цукрокомбінату від 21.04.1977 №2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 53-56, 96-98). Цій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с. 102).

Спірні відносини виникли між сторонами з приводу будівництва власниками сусідньої ділянки - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 об'єкта самочинного будівництва, що використовується відповідачами як гараж. Даний об'єкт розташований на ділянці відповідачів, а відстань між ним і ділянкою позивача складає менше 1 метра.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосуванню не підлягали, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно із ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту. або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 своєї постанови №6 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", вбачається, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Пунктом 3.25 ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" встановлено, що для догляду за будівлями і здійсненням їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1, 00 м.

Між тим, як правильно з'ясовано районним судом, 17 липня 2013 року Інспекцією Державної архітектурно-будівельної комісії у Рівненській області складено протокол про адміністративне правопорушення, де зафіксовано будівництво гаража самовільно, без проектної документації (а.с. 27-29).

Того ж числа складено й акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил щодо будівництва гаража по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 Будівництво даного об'єкта проведено самовільно і без проектної документації. Порушень щодо відступів до сусідньої земельної ділянки не встановлено, адже межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 і земельної ділянки по АДРЕСА_2 - не визначені (а.с. 30-31).

Постанова цієї Інспекції Державної архітектурно-будівельної комісії від 19.07.2013 №453-ф вказує про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ст. 97 КУпАП, тобто за самовільне будівництво гаража без проектної документації, у виді штрафу розміром 170 гривень (а.с. 32-34).

17 липня 2013 року зазначеним державним органом внесено припис на ім'я ОСОБА_3 і наказано зупинити будівництво гаража і розпочати подальше виконання будівельних робіт після реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил Інспекцією Державної архітектурно-будівельної комісії у Рівненській області від 27.05.2015 встановлено, що відповідачем роботи з будівництва гаража зупинені(а.с. 65-65, зв.).

Станом на 11 липня 2013 року межі земельної ділянки площею 0, 0,1142 га, що розміщена в АДРЕСА_1 визначено не було, що стверджено також і довідкою Приватного підприємства "Геоінформ Сервіс" №301 (а.с. 52).

Таким чином на час прийняття спадщини позивачем і його матір'ю та видачі на їхню користь свідоцтва про право на спадкове майно від 7 квітня 2016 року, тобто набуття права власності на земельну ділянку, об'єкт самочинного будівництва фактично уже існував.

Більше того, позивач не надав, а судом не було здобуто будь-яких доказів, які би переконливо свідчили про порушення об'єктом самочинного будівництва прав ОСОБА_2 на земельну ділянку. Тобто ним не доведено існування матеріально-правових дефектів унаслідок потрапляння стічних атмосферних опадів на належну йому металеву огорожу, що тягне за собою руйнацію паркана, а також утворення корозії, грибкових патологій, часте наповнення септика стічними водами.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України в попередній редакції цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, то абз. другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України (аналогічні положення містилися і в ч. 3 ст. 309 ЦПК України в попередній редакції) вказує, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість позивачем не було надано таких фактичних даних, які стверджували би про помилкове вирішення справи, що сталося унаслідок процесуально-правових дефектів. Не здобуто таких фактів і судом апеляційної інстанції.

Не можна погодитися і з твердженнями позивача про хибність висновків суду щодо недоведеності спірних обставин. Оскільки доводи ОСОБА_2 є необґрунтованими, а на їх підтвердження не надано об'єктивних і переконливих засобів доказування про порушення прав позивача, тому їх не можна брати до уваги як неприйнятні при вирішенні спірних відносин між сторонами.

Не заслуговують на увагу і покликання автора скарги на помилкове застосування норм матеріального права, адже вони спростовуються правильністю висновків суду.

Решта його доводів не ґрунтуються на обставинах справи та суперечать положенням закону.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367-368, 375, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корецького районного суду від 27 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

(повний текст складено: 06.02.2018 р. о 13 год. 10 хв.)