Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/7933/16 Головуючий у 1-й інстанції Дацюк О.І.
Пр. № 22-ц/778/204/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Гончар М.С.

судді Кочеткова І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про встановлення порядку спілкування та участі у вихованні дитини, зобов'язання вчиняти певні дії

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с. 83-85) та в якому просив визначити способи участі його у вихованні обох дітей шляхом встановлення систематичних зустрічей з дітьми:

- кожної першої суботи місяця з 14.00 години до 20.00 години та неділі з 10.00 години до 17.00 години без присутності матері за місцем проживання батька з правом відвідування навчальних, виховних, культурних та розважальних закладів, гуртків, секцій, місць відпочинку, з урахуванням режиму дня, стану здоров'я дітей;

- щотижнево кожної п'ятниці з 16.00 до 17.00 години зобов'язати відповідача забезпечити можливість спілкування батька з дітьми за допомогою програми скап чи іншої програми в мережі Інтернет;

- щорічно взимку та влітку зобов'язати відповідача надавати можливість позивачеві спільного відпочинку разом з дітьми без присутності матері не менше чотирнадцяти днів поспіль, в тому числі за межами міста, за умови своєчасного повідомлення матері про наміри проведення такого відпочинку, повідомлення про подальше місце перебування дітей, враховуючи стан здоров'я дітей та інші обставини, що можуть мати істотне значення.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.09.2005 року по 23.06.2015 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Після припинення шлюбних стосунків відповідач створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, не надає можливості спілкування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2017 року (а.с. 120-125) позов задоволено частково.

Визначено час спілкування та способи виховання неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши для позивача ОСОБА_3:

- періодичні побачення з неповнолітніми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, кожну першу суботу місяця з 14.00 години до 20.00 години та кожну першу неділю місяця з 10.00 години до 17.00 години за місцем проживання ОСОБА_3 з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень без присутності ОСОБА_2;

- час для спільного відпочинку ОСОБА_3 з неповнолітніми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме протягом не менше чотирнадцяти календарних днів поспіль взимку та протягом не менше чотирнадцяти календарних днів поспіль влітку кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_2

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 128-133) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні і вихованні з неповнолітніми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом надання одного побачення на місяць в останню неділю місяця з 16-00 до 18-00 год. в обов'язковій присутності матері ОСОБА_2 за попередньою домовленістю між батьками.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною скаргою відповідача було відкрито (а.с. 145), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 147) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад (в Апеляційному суді Запорізької області замість 71 судді за штатом працює фактично 20 суддів, з яких 13 суддів у складів судової палати у цивільних справах), а також відпустки судді - доповідача (а.с.157).

Позивач через свого представника подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с. 149-152).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 09 листопада 2017 року, не відбувся та був відкладений через перебування у цей день суддів - членів колегії апеляційного суду у цій справі Гончар М.С. та Маловічко С.В. у відрядженні у м. Київ з приводу проходження оцінювання суддів (а.с.157-159).

У судове засідання 25 січня 2018 року повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.160) відповідач ОСОБА_2 (яка при отриманні судової повістки у суді апеляційної інстанції зазначала секретарю судового засідання, що змінила прізвище на «Галич», але письмових доказів останнього апеляційному суду у матеріали цієї справи не надала) та представник останньої за договором - адвокат (а.с. 86-89) Шевченко А.В. не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд у передбачений ЦПК України спосіб не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шестидесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження (ст. 371 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито ще 21 липня 2017 року, тобто до 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду а.с.145).

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - Шевченко А.В і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_3 за довіреністю (а.с. 162-163) ОСОБА_9 та представника третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, за довіреністю (а.с. 166) Семенченко Н.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної скарги переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та третя особа (орган опіки та піклування) із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, а відповідач ОСОБА_2 фактично оскаржує рішення суду першої інстанцій у цій справі лише в частині задоволення позову позивача.

При вищевикладених обставинах, предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 і лише в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із того, що на час розгляду справи позивач постійно проживає та працює в іншій державі та не має змоги часто відвідувати Україну, тому доцільне встановити графік спілкування ОСОБА_3 з дітьми саме кожної першої суботи та кожної першої неділі місяця у час, про який просив позивач, а також визначити час для спільного відпочинку позивача з дітьми влітку та взимку.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (30 червня 2017 року).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сторони у цій справі - позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 (свідоцтва про народження, копії а.с. 9-10).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, розірвано.

23.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про сплату аліментів, яким погоджено між сторонами обов'язок ОСОБА_3 сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання обох дітей в сумі по 1000 гривень на кожну дитину (а.с. 11-12). Враховуючи відповідні заяви на перекази грошових коштів та платіжні документи (а.с. 13-31) ОСОБА_3 виконує умови укладеної угоди та приймає участь в матеріальному забезпеченні обох дітей.

Факт проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом із матір'ю ОСОБА_2 сторонами в судовому засіданні не заперечувався та підтверджений довідкою (а.с. 69).

ОСОБА_3 у січні 2016 року уклав шлюб з ОСОБА_12 (а.с. 99) та має сина ОСОБА_13, 2016 р.н. (а.с.100), за місцем проживання характеризується з позитивного боку, що підтверджено відповідною характеристикою (а.с. 101).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 98) ОСОБА_3 зареєстрований проживаючим у трикімнатній квартирі, розташованій у с. Степне, де на момент проведення обстеження - 11.04.2017 року мешкав разом з дружиною, сином та донькою дружини. За висновком комісії квартира перебуває у гарному стані та є придатною для перебування дітей.

При зверненні ОСОБА_3 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, як вбачається з висновку від 18.04.2017 року (а.с. 111-112), будь-якого способу участі батька у вихованні дітей органом опіки не визначено та таку можливість фактично перекладено на суд.

При вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 150 ч. 1, 2 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

С. 153 СК України гарантує право мати, батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За змістом ст. 155 ч. 1, 2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 ч. 2, 3 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ст. 158 СК України передбачає, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Оскільки, всупереч вимогам чинного законодавства органом опіки та піклування не визначено способів участі у вихованні дитини, тож суд першої інстанції правильно вважав за необхідне визначити їх самостійно з урахуванням думки осіб, які беруть участь у цій справі.

Згідно із ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремою, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно виходив з принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини та забезпечення вільного та безперешкодного спілкування батьків з дитиною.

Стаття 3 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України в редакції чинній, до 15.12.2017 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст. 4 ЦПК України в редакції чинній, до 15.12.2017 року.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України в редакції чинній, до 15.12.2017 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні графіку побачень ОСОБА_3 з дітьми, а також часу для їх спільного відпочинку, суд першої інстанції правильно враховав запропонований позивачем графік побачень, оскільки відповідачеві як представником позивача, так і судом багаторазово пропонувалось висловитись з приводу запропонованого графіку або вказати будь-який зручний для неї та дітей час для побачень з батька з дітьми, натомість відповідач від цього відмовилась, у такий спосіб розпорядившись своїми правами щодо надання заперечень по суті спору.

За таких обставин, враховуючи те, що на час розгляду справи позивач постійно проживає та працює в іншій державі та не має змоги часто відвідувати Україну, суд першої інстанції правильно встановив наступний графік спілкування ОСОБА_3, як батька, з дітьми, а саме: кожної першої суботи та кожної першої неділі місяця у час, про який просив позивач, а також визначив час для спільного відпочинку позивача з дітьми влітку та взимку.

При цьому, суд першої інстанції правильно надав право під час побачень позивача з дітьми відвідувати культурні та розважальні заклади, що, на переконання суду, сприятиме нормальному та всебічному їх розвитку.

Вирішуючи питання щодо необхідності присутності під час побачень позивача з дітьми також і матері дітей - відповідача ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно, врахував конфліктні стосунки між сторонами у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які ґрунтуються на особистих образах, неготовності відповідача до узгодження спору мирним шляхом та її вперте небажання вирішувати питання щодо виховання дітей у цивілізований спосіб, вважав недоцільним визначати обов'язковою присутність відповідача при зустрічах позивача з дітьми, оскільки як ОСОБА_4, так й ОСОБА_5 досягли віку, коли вони можуть тимчасово перебувати за відсутності матері, а конфлікти та сварки, які виникають між сторонами, на правильне переконання суду першої інстанції, не сприятимуть психологічному комфорту дітей та можуть привести до негативних наслідків для них.

Посилання відповідачки на те, що син не знає батька, а донька до нього ставиться негативно, судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги, оскільки вихованням дітей займається саме ОСОБА_2, тож саме її як матері думка та ставлення мають пріоритетне значення для формування уявлень про рідного батька у дітей.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_2, викладену у запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку вона та представник останньої у цій справі вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2, як батько дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який не був позбавлений батьківських прав відносно останніх станом на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі, має право на спілкування з дітьми, приймати участь в їх вихованні.

Визначений судом у цій справі за рішенням суду порядок участі батька у вихованні дітей, спілкування із останніми, відповідає інтересам дітей та не порушує прав відповідача ОСОБА_2

Оскільки, спілкування дітей із батьком кожної першої суботи та кожної першої неділі місяця у час, про який просив позивач, за місцем проживання батька з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень без присутності матері ОСОБА_2 є доцільним, враховуючи конфліктні відносини сторін у цій справі між собою, відсутність порозуміння між останніми.

А спільний відпочинок батька із дітьми влітку та взимку кожного року протягом не менше чотирнадцяти календарних днів поспіль є правом батька, виходячи із рівності прав батьків відносно дітей, передбачених ст. 141 СК України, але суд першої інстанції правильно зауважив, що останній можливий лише за попереднім погодженням із матір'ю - відповідачем ОСОБА_2

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, у тому числі витребував письмовий висновок органу опіки та піклування у цій справі (а.с.109), наявність якого є обов'язковою у цій справі, враховуючи категорію останньої, в силу вимог ст. 19 СК України.

Проте, орган опіки та піклування самоусунувся від надання відповідного висновку по суті у цій справі, а надав лише письмовий висновок, за змістом якого останній вважав за доцільне, щоб суд прийняв рішення у цій справі на свій розсуд, з урахуванням думки та інтересів малолітніх дітей.

В силу вимог ст. 171 СК України враховується думка дитини при вирішенні справ даної категорії.

Згідно із висновком органу опіки та піклування (а.с. 112) спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради під час проведення співбесіди з малолітньою ОСОБА_4, 2007 р.н., було з'ясовано, що дитина не пам'ятає свого батька, пам'ятає лише, що у нього темне волосся. Дитина налякана та зустрічатися з гр. ОСОБА_3 не бажає, каже, що його боїться.

Під час розгляду матеріалів було встановлено, що малолітній ОСОБА_5, 2013 р.н., взагалі не знає гр. ОСОБА_3 (з грудня 2013 року батьки припинили спільне проживання).

Проте, в силу вимог ст. 171 ч. 3 СК України суд першої інстанції мав право постановити рішення у цій справі всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду у матеріали цієї справи жодних належних допустимих доказів на підтвердження наявності будь-яких виключних обставин (зловживання батьком спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка батька, жорстоке поводження батька із дітьми тощо), які б перешкоджали суду, виходячи із законодавчо визначеного принципу рівності прав батьків у своїх правах відносно виховання дітей, спілкування з останніми, визначити інший, спосіб участі батька у вихованні дітей, ніж визначений судом першої інстанції у цій справі, та зокрема: спосіб, запропонований відповідачем лише в її апеляційній скарзі на рішення суду у цій справі (шляхом надання одного побачення на місяць в останню неділю місяця з 16-00 до 18-00 год. в обов'язковій присутності матері ОСОБА_2 за попередньою домовленістю між батьками), оскільки відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції просто в категоричній формі проти задоволення позову позивача у цій справі заперечувала у повному обсязі (заперечення а.с. 61-678), будь-якого зустрічного позову у цій справі не подавала, а тому останній не був предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі, а, відповідно, не переглядається судом апеляційної інстанції у цій справі також.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги ОСОБА_2

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, відповідачем ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі вигляді судового збору у розмірі 704,00 грн. (а.с.127), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня його прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складено 30 січня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.