Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1,

при секретарі Вереш А.В.

з участю :

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання договорів купівлі продажу недійсними та їх скасування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання договорів купівлі продажу недійсними та їх скасування, згідно якого просить суд: договір купівлі - продажу серії ВВО № 489106 від 29.10.2004 р. реєстраційний номер 8304, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 визнати недійсним та його скасувати; договір купівлі - продажу № НОМЕР_1 № 303013 від 28.04.2006 р. посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_13 визнати недійсним та його скасувати; договір купівлі - продажу земельної ділянки від 30.11.2010р. зареєстрований в реєстрі за № 793, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 визнати недійсним та його скасувати; договір купівлі - продажу земельної ділянки від 19.03.2005р. зареєстрований в реєстрі за № 1580, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_14 укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 визнати недійсним та його скасувати; договір купівлі - продажу земельної ділянки від 07.07.2009р. зареєстрований в реєстрі за № 52, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_15 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 визнати недійсним та його скасувати; договір купівлі - продажу від 14.07.2009р. зареєстрований в реєстрі за № 343, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_15 укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 визнати недійсним та його скасувати; визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк позовної давності звернення до суду з позовом.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що з 1984 року по 12.03.2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі ОСОБА_4 Під час шлюбу ними було придбано земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 0,2180 га, розташована за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення для роздрібної торгівлі та комерційних послуг ( державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 052634, виданий 30.04.2004р.) та земельна ділянка площею 0,0570 га, розташована за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення для роздрібної торгівлі та комерційних послуг ( державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 022767, виданий 18.03.2005р.) Позивач зазначає, що в силу обставин, які мали місце у 2004-2005 роках відповідач ОСОБА_4 уклала договора купівлі - продажу вказаних земельних ділянок. Відповідачем ОСОБА_4 за договором купівлі продажу посвідченим приватним нотаріусом земельна ділянка площею 0,2180 га, була відчужена ОСОБА_8, а за договором купівлі продажу посвідченим приватним нотаріусом земельна ділянка площею 0,0570 га була відчужена ОСОБА_10 В подальшому вказані земельні ділянки неодноразово відчужувались на підставі договорів купівлі продажу.

Він, позивач, вважає, що зазначені договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки укладалися з метою позбавлення його власності , а не з метою реального настання наслідків - набуття права власності. На думку позивача про фіктивний характер правочинів свідчить і той факт, що внаслідок неодноразового відчуження земельних ділянок і магазинів, які на них розташовані , власником земельної ділянки площею 0,2180 га. є ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою теперішнього чоловіка ОСОБА_4, власником земельної ділянки площею 0,0570 га. є ОСОБА_11 , який є сином позивача, а власником магазинів, які розташовані на земельних ділянках є ОСОБА_7 , який є чоловіком відповідачки ОСОБА_4 Позивач вважає, що спірні договора купівлі продажу укладені фіктивно, оскільки відповідач ОСОБА_4 продовжує володіти вказаними земельними ділянками та магазинами, які на них розташовані.

Окрім того позивач зазначає, що строк позовної давності звернення до суду ним пропущено з поважних причин, оскільки він дізнався про вчинення ОСОБА_4 відчуження нерухомого майна лише у серпні 2016 року, а до серпня 2016 року він вважав, що майно перебуває у власності ОСОБА_4 Зазначає, що між ним та ОСОБА_4 була домовленість про те, що вказане майно вона поділить між їх дітьми у рівних частках.

З огляду на такі обставини, посилаючись на приписи ч.3 ст. 203, ч.3 ст.215, ст. 234 ЦПК України , позивач просить суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Вказала, що спірні договора є фіктивними. Ззначила, що позивач був державним службовцем, народним депутатом України , а отже був вимушений оформляти земельні ділянки на інших осіб, від одного на другого. Гр-ка ОСОБА_6 не мала коштів на придбання земельної ділянки, а гр-н ОСОБА_7 працював водієм у позивача по справі. ОСОБА_15 майно було придбано виключно за грошові кошти позивача. В 2014 році була досягнута домовленість між колишнім подружжям , а саме усна домовленість про те, що земельні ділянки і магазини будуть розподілені між їх дітьми, проте більша частина земельних ділянок перебуває у власності сестри чоловіка ОСОБА_4 Позивач в 2016 році довідався про те, що вказане майно не було розподілено між їх дітьми. Вказала, що підставою визнання договорів недійсними є фіктивність правочинів.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, зокрема вказав, що його дружина ОСОБА_4 не працювала, перебувала на його утриманні. Також вказав, що майно було розподілено між ним та дружиною. Просив суд врахувати те, що діти можуть опинитися без доходів, оскільки земельні ділянки оформлені на сторонніх осіб. Пояснив, що всі договора були фіктивні, так як він з різних на те причин не міг бути власником майна. Не зміг надати суду відповідь коли йому стало відомо про фіктивність оспорюваних ним правочинів.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях на позов , що надійшли через канцелярію суду від 21.06.2017 року. Вказав, що ставить під сумнів доводи представника позивача про те, що позивач дізнався про відчуження майна тільки в серпні 2016 року, так як частина спірних правочинів була вчинена в період перебування у шлюбі позивача з відповідачем ОСОБА_4 Зокрема правочин укладений 29.10.2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 та правочин укладений 19.03.2005 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 щодо відчуження земельних ділянок були укладені під час шлюбу позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 Звернув увагу суду на те, що незрозуміло які саме права та інтереси позивача порушені спірними правочинами за захистом яких він звернувся до суду. Посилання позивача на порушення прав їх дітей вважає недоречним, так як такі обставини не підтверджені, а діти є повнолітніми і не заявляють про порушення їх прав. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Окрім того підтримав надіслану на адресу суду 09.06.2017 року заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_11 позовні вимоги не визнав. Вказав, що оспорювані правочини мали місце і є дійсними та реальними. В 2014 році були врегульовані всі питання між батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Вважає, що його права не порушені, на його думку позов має особисте підгрунття. Вказав, що оспорювані правочини були реальними, так як за продаж земельних ділянок отримувались гроші. Його батько був політик і його піар компанія потребувала багато коштів. Більшість коштів отриманих від продажу земельних ділянок витрачав його батько на політичну діяльність, на піаркомпанію. На його думку заявлений позов це особисті неприязнені відносини з боку батька до їх сімї. Вказав, що він придбав земельну ділянку за грошові кошти , а згодом продав її, так як влаштовувався на роботу в органи поліції. За продаж земельної ділянки отримав грошові кошти. Наголосив на тому, що між його батьками ніколи не існувало усних домовленостей, так як вони не довіряли один одному. Окрім того подав до суду заяву про застосування позовної давності в письмовому вигляді та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала, зокрема вказала , що підпис на заяві, що надійшла до суду 17.01.2018 року від її імені зроблений іншою особою, підпис їй не належить. Вказала, що до неї тричі приходила ОСОБА_16, яка пропонувала їй гроші за те, щоб вона підписала заяву про визнання позову. Вона відмовилась, заяву порвала і викинула в смітник. Зазначила, що ОСОБА_16 працює із ОСОБА_2 Вказала, що придбала земельну ділянку за грошові кошти.

Відповідач ОСОБА_10 у судове засідання повторно не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, через канцелярію суду 17.01.2018 року надіслала відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги визнає, землю на Пяному базарі на вул. Бородіна 4А в м. Ужгород на неї було оформлено фіктивно. Ніяких грошей за землю не давала .

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, у судове засідання повторно не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що є донькою позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Вказала, що всі договора купівлі - продажу укладались з відома батька. Домовленості між батьками не існувало про поділ майна між дітьми. Без відома її батька договора не укладались,так як у більшості гроші потрібні були батькові.

09.06.2017 року представником відповідача ОСОБА_4 через канцелярію суду подано заяву про застосування позовної давності.

21.06.2017 року представником відповідача ОСОБА_4 через канцелярію суду подано письмові заперечення на позов.

04.12.2017 року представником позивача ОСОБА_11 подано суду : заяву/клопотання про забезпечення доказів; клопотання про залучення третіх осіб; заява про виклик та допит свідків.

08.12.2017 року відповідачем ОСОБА_11 подано до суду заяву про застосування позовної давності.

08.12.2017 року представником відповідача ОСОБА_4 подано до суду заяву про виклик та допит свідків.

17.01.2018 року ОСОБА_10 подала через канцелярію суду відзив.

17.01.2018 року поштою на адресу суду від ОСОБА_6 надійшла заява з приводу позовних вимог.

18.01.2018 року позивачем подано до суду заяву про виклик та допит свідків.

В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:

23 грудня 2016 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів ухвалою судді було відкрито провадження у справі.

23 грудня 2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду заяву позивача ОСОБА_11 про забезпечення позову у справі задоволено, забезпечено позов шляхом накладення арешту на земельні ділянки та магазини розташовані на них.

04 грудня 2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі приватних нотаріусів в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог відмовлено.

04 грудня 2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання позивача ОСОБА_11 про забезпечення доказів - задоволено.

В судовому засіданні протокольною ухвалою від 04.12.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про виклик та допит свідків.

В судовому засіданні протокольною ухвалою від 08.12.2017 року було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про виклик та допит свідка - дітей позивача ОСОБА_11

08 грудня 2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання представника позивача ОСОБА_11 про забезпечення доказів - задоволено.

В судовому засіданні ухвалою від 18.01.2018 року було відмовлено у задоволенні заявленого повторно клопотання позивача про виклик та допит свідків.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення відповідачів, представника відповідача, покази свідка, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, пода-ними відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Части-ною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з влас-ної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_12 набула право власності на земельну ділянку площею 0,2180 га, розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг на підставі договору купівлі продажу № 9450 від 22.12.2003 р. , що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 052634, виданий 30.04.2004р.

Як встановлено судом , 29.10.2004 р. між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки , згідно якого ОСОБА_12 відчужила ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,2180 га, розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за № 8304, що підтверджується копією договору, витребуваного від нотаріуса.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 оформила право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 001980, виданого 28.12.2004 року, копія якого наявна в матеріалах справи та завірена позивачем.

Судом встановлено, що 28.04.2006 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки , згідно якого ОСОБА_8 відчужила ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,2180 га, розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, належну ОСОБА_8 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 001980, виданого 28.12.2004 року . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за № 2021, що підтверджується копією договору, витребуваного від нотаріуса.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 оформила право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 448927, виданого 01.07.2008 року, копія якого наявна в матеріалах справи та завірена позивачем.

Судом встановлено, що 30.11.2010 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки , згідно якого ОСОБА_6 відчужила ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,2180 га, розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, яка складається з двох земельних ділянок, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, належну ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 448927, виданого 01.07.2008 року Ужгородською міською радою . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрований в реєстрі за № 793, що підтверджується копією договору, витребуваного від нотаріуса.

Як встановлено судом, ОСОБА_12 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0570 га, розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг на підставі договору купівлі продажу ВВА № 120019 від 26.11.2003 р. , що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 022767, виданий 18.03.2005р.

Судом встановлено, що 19.03.2005 р. між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки , згідно якого ОСОБА_12 відчужила ОСОБА_10 земельну ділянку площею 570 кв.м., розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, належну ОСОБА_12 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 022767, виданого Ужгородською міською радою . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрований в реєстрі за № 1580, що підтверджується договором , копія якого завірена позивачем.

Як встановлено судом, ОСОБА_10 оформила право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 059192 , виданого 04.05.2005 року, копія якого наявна в матеріалах справи та завірена позивачем.

Судом встановлено, що 14.07.2009 р. між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу , згідно якого ОСОБА_10 відчужила ОСОБА_7 магазини на території ринку розташовані за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, належні ОСОБА_10 на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 08.06.2007 року приватним нотаріусом ОСОБА_17 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрований в реєстрі за № 343, що підтверджується договором, копія якого завірена позивачем.

Судом встановлено, що 07.07.2009 р. між ОСОБА_7 , що діє на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_18 від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки , згідно якого ОСОБА_7 , що діє на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_18 від імені ОСОБА_10 відчужив ОСОБА_11 земельну ділянку площею 0,0570 га., розташовану за адресою м. Ужгород вул. Бородіна 4 а, цільове призначення - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, належну ОСОБА_10 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 059192, виданого Ужгородською міською радою 04.05.2005 року . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрований в реєстрі за № 309, що підтверджується дублікатом договору , копія якого завірена позивачем.

Як вбачається із матеріалів справи кожен послідуючий покупець нерухомого майна оформив право власності. До 2013 року право власності на землю підтверджувалось державним актом про право власності на земельну ділянку.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначе-ний законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач не вказував, чим саме його права порушені. Позивач обмежився доводами про те, що відповідач ОСОБА_4 не виконала існуючу між ними усну домовленість щодо розподілу майна між їх дітьми.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджа-тися воєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власнос-ті. Право приватної власності є непорушним.

Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 6 листопада 2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події. Найбільш поширеною підставою виникнення цивільних прав і обовязків є правочини (договори), які є дія-ми, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обовязків (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4 ст.12 ЦК України).

Порушене субєктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну абоприпинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямованийна реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами .

Позивач зазначає, що оспорювані ним договора купівлі продажу є фіктивним так як правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки ОСОБА_4 в результаті укладення фіктивних договорів купівлі продажу земельних ділянок і магазинів продовжує володіти ними.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

При цьому необхідно зазначити, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсут-ність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Крім того, у судовому засіданні не встановлено, а позивачем не доведено, що до укладення договорів відповідачі мали намір на укладення саме фіктивних правочинів.

За роз"ясненнями, що містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних

умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктив-но.

Як встановлено судом жодна з ознак фіктивності оспорюваних договорів не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, отже, й відсутні умови, передбачені ст. 234 Цивільного кодексу України, в силу яких спірні договора мають бути визнані недійсними.

За змістомст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Части-ною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу положень ст. 81 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Зясувавши повно всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач в порушення приписів ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані ним , позивачем, договора купівлі продажу укладені між відповідачами, так як позивач не є стороною жодного із оспорюваних правочинів є фіктивним.

При цьому, аналізуючи зміст вищевикладених вимог діючого законодавства, суд виходить з того, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється йогоучасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторінне відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому , ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Позивач, заявляючи про фіктивність договорів купівлі-продажу , не довів суду, що внутрішня воля відповідачів ( сторін правочинів) не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цими договорами, що ці договора не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зокрема, що жодна з дій, передбачена договорами купівлі-продажу , не була ними вчинена. При цьому, позивач не довів суду, що в діях всіх відповідачів як учасників договорів купівлі-продажу мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину.

Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договора купівлі-продажу були фіктивними та укладалися без наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін правочину властива ознака фіктивності (що обидві сторони правочину діяли лише для вигляду).

Окрім того , оформлення права власності кожним із послідуючих покупців нерухомого майна ( в маеріалах справи наявні державні акти на право власності на земельну ділянку) свідчить про реальність укладених правочинів.

Між тим, позивач не є стороною вказаних договорів купівлі-продажу та ним не доведено, що ці договори взагалі порушують право позивача.Позивач не надав доказів порушення його прав відповідачами задоговорами, де він не є стороною, тому таке право на переконання суду не підлягає захисту в судовому порядку.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі , свобода в наданні доказів і доведення перед судом їх переконливості є конституційною гарантією ( ст. 129 Конституції України ) , що передбачено і ч.1 ст. 12 ЦПК України.

Таким чином, у суду немає підстав стверджувати, що спірні договора купівлі-продажу порушують інтереси, права позивача та укладені з порушенням вимог закону, а відтак суд приходить до висновку , що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_11 подали заяву про застосування строку позовної давності , які підтримали в судовому засіданні. Вирішуючи дані заяви, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Такий строк підлягає застосуванню лише у випадку, якщ о судом встановлено, що право позивача порушено, але ним пропущено встановлені законом строки на звернення з вимогою про захист цього порушеного права. Якщо ж судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушено, строк позовної давності застосуванню не підлягає.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Вирішуючи заяви представника відповідача ОСОБА_4 та заяви відповідача ОСОБА_11 про застосування строків позовної давності суд звертає увагу, що згідно роз'яснень викладених у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року застосування строку позовної давності допускається лише у разі наявності порушеного права та неповажності пропуску строку позовної давності, що виключає у такому випадку одночасну відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Оскільки судом не встановлено про порушення права позивача, а відтак не підлягає до задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі дока-зів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повно-му, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивач не довів перед судом ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог з мотивів викладених вище.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, позивач звільнений від сплати судового збору , судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 202-204, 215, 234 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( місце проживання : 88000, м. Ужгород, вул. Закарпатська 9/2,) до ОСОБА_4 ( місце реєстрації: с. Сторожниця, вул. Гагаріна 118), ОСОБА_7 ( місце реєстрації: м. Ужгород, вул. Грушевського 39/106), ОСОБА_8 ( місце реєстрації: с. П.Комарівці , вул. Ш.Петефі 47) , ОСОБА_6 ( місце реєстрації: м. Ужгород, вул. Лермонтова 9А/21), ОСОБА_9 ( місце реєстрації: м. Ужгород, вул. Грушевського 39/106), ОСОБА_10 ( місце реєстрації: м. Ужгород, вул. Радванська 7) , ОСОБА_11 ( місце реєстрації: м. Ужгород, вул. Можайського 32/100) про визнання договорів купівлі продажу недійсними та їх скасування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 26.01.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1