Справа № 489/2761/16-ц
Номер провадження 6/489/36/18
УХВАЛА

31 січня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Сироватка Т.О.,

за участю:

державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду подання державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2018 року державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3. Вказував, що на виконанні у Відділі знаходиться зведене виконавче провадження №54748205, до складу якого входить два виконавчих провадження щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_3. Проте рішення суду боржником до теперішнього часу не виконано.

Посилаючись на вищевикладене, Інгульський ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області просить суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_3 за межі України до виконання зобовязань, покладених на нього судовими рішеннями в межах зведеного виконавчого провадження № 54748205.

В судовому засіданні представник Інгульського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області підтримав заявлені вимоги в повному обсязі.

Вислухавши пояснення державного виконавця, дослідивши надані докази, суд виходить з такого.

В Інгульському відділі державної виконавчої служби міста Миколаєва ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 54748205, до складу якого входять наступні виконавчі провадження: з виконання виконавчого листа № 814/3307/15 виданого 16.01.2016 року Миколаївським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь Ленінського районного центру зайнятості м. Миколаєва виплачену допомогу по безробіттю в сумі 16 405 грн. 30 коп.; виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 489/2761/16-ц виданого 23.01.2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» борг в сумі 4 125 грн. 72 коп. та судовий збір 675 грн. 22 коп.

Копії Постанов про відкриття виконавчого провадження було направлено стягувачам та боржнику за місцем реєстрації. Постанови сторонами виконавчого провадження в строки та порядку встановленому законом не оскаржено.

20 листопада 2017 року було винесено постанову про арешт майна боржника, а саме на все нерухоме майно що знаходиться у власності боржника.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, боржник не значиться як фізична особа підприємець.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 24.02.2016 на майно ОСОБА_3 накладено арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

17 січня 2018 року державним виконавцем направлено вимогу на адресу, що 22.01.2018 року йому потрібно бути присутнім вдома для проведення виконавчих дій з опису та арешту майна та надати державному виконавцю безпосередній доступ до приміщення.

В межах зведеного виконавчого провадження державним виконавцем здійснено запити для встановлення майнового стану боржника.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 18.01.2018 року встановлено, що боржник не працює за трудовими та цивільно-правовими договорами, не отримує пенсії.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України від 18.01.2018 року у боржника відсутні джерела отримання доходів та відкриті на його імя рахунки.

Згідно з результатами аналітичного пошуку ТЗ НАІС ДДАІ МВС України за боржником ОСОБА_3 транспортні засоби не значаться.

22 січня 2018 року виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що двері ніхто не відчинив, перевірити майновий стан виявилось не можливим. Залишено виклик про явку до державного виконавця .

22 січня 2018 року державним виконавцем направлено вимогу на адресу боржника з вимогою 25.01.2018 року зявитися до відділу для надання декларації про доходи та майно, що перебуває у власності чи в спільній власності з іншими особами, повідомити про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про коштами та майно, які належать від інших осіб.

Отже, з наданих доказів вбачається, що боржник жодного разу не зявлявся до відділу, пояснень з приводу невиконання рішення суду не надавав.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянину України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзду за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу до виконання зобовязань.

У відповідності до п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

В силу ст.3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі - Пакт), кожна людина є вільною у виборі місця перебування і вправі покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, або які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення, прав і свобод інших осіб.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України і може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Так, положеннями ст.6 цього Закону України встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ст.441 ЦПК України та п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

При цьому, ст.441 ЦПК України є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства та рішень інших органів (посадових осіб). За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Так як законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а тільки за ухилення від їх виконання, то з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суд вважає, що необхідно з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

При цьому слід зазначити, що ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям.

Невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Встановлення названих обставин дає суду підстави для відмови у поданні державного виконавця.

Не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків і саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, встановленого державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження.

У зв'язку із цим не можна говорити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні у разі, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення» від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що державним виконавцем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів навмисного ухилення боржника від виконання судових рішень, та взагалі про його обізнаність щодо існування відносно нього виконавчого провадження по стягненню заборгованості, суд дійшов висновку, що в задоволенні подання необхідно відмовити.

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повне ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 31.01.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова