Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 752/2236/15-ц

провадження № 61-291 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ,

представник позивача - Сафір ФедірОлегович,

відповідач 1 - ОСОБА_4,

відповідач 2 - товариство з обмеженою відповідальністю «Траєкторія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Шевченко Т. М. від 06 липня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Геращенка Д. Р., від 17 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

09 лютого 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4), товариства з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» (далі - ТОВ «Траєкторія») про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивовано тим, що між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_4 22 липня 2005 року було укладено кредитний договір № KIVPGK01550411 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов'язувався надати відповідачеві кредит у розмірі 125 тис. доларів США на термін до 22 липня 2020 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі 148 580 доларів США, проте відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання не виконав, зокрема не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, останній допустив заборгованість, яка станом на 12 листопада 2014 року становила 90 260,04 доларів США та яка складалась з наступного: заборгованості за кредитом в сумі 79 256,16 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 7 602,64 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 2 025,00 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 1 376,24 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є чотирикімнатна квартира загальною площею 87,60 кв. м, житловою площею - 65,90 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 90 260,04 доларів США, що за курсом Національного банку України -15,74 грн за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 12 листопада 2014 року складає 1 420 693 грн 03 коп. за кредитним договором.

20 липня 2015 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договорів недійсними та зобов'язання вчинити певні дії.

Зустрічний позов мотивовано тим, що кредитний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Сплата процентів за користування кредитними коштами у валюті є неправомірною. З огляду на те, що надання банківської послуги - валютного кредиту, здійснювалася резидентом - резиденту на території України, то для оплати послуги повинна була використовуватися валюта України, як єдиний законний платіжний засіб.

Також позивач за зустрічним позовом зазначав, що пункт 1.1 кредитного договору передбачає сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячно. Позивач за зустрічним позовом вважав, що така умова порушує засади справедливості, добросовісності та розумності, оскільки визначення комісії за розрахунково-касове обслуговування встановлено в процентах від суми виданого кредиту, а не від розміру фактично наданої послуги і встановлено періодичність сплати комісії - щомісячно. Незалежно від здійснення платежів позичальником, тобто незалежно чи надавалась така послуга банком, що взагалі свідчить про те, що під виглядом комісії договір передбачає зовсім інший вид платежів. Також оплата комісії в іноземній валюті суперечить чинному законодавству.

За таких підстав, ОСОБА_4 просив визнати недійсним кредитний договір № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року, укладений ним з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; визнати недійсним договір іпотеки від 02 липня 2005 року, укладений його дружиною з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарук М.В., зареєстрований в реєстрі за № 5189, а також просить зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарук М.В. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки, укладеним дружиною позивача з банком, а саме квартири АДРЕСА_1. Зобов'язати відповідача повернути йому суму коштів, сплачених банку за кредитним договором за вирахуванням сум, отриманих за ним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 79 256,16 доларів США заборгованості за кредитом, 7 602,64 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 025 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом, 1 376,24 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 3 654 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 було порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати оспорюваний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем за зустрічним позовом не надано.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

06 грудня 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій лише в частині зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не є належним позивачем за первісним позовом та неналежним відповідачем за зустрічним позовом, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом банк відступив право вимоги за оспорюваними договорами компанії Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі (Лондон) і не мав права вимоги до відповідача ОСОБА_4, а отже його права не були порушені.

Крім того, судом безпідставно стягнуто з нього на користь банку 2 025 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом, а не за розрахунково-касове обслуговування. Умовами кредитного договору не передбачено сплати комісії за користування кредитом.

8 грудня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

4 вересня 2017 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

2 січня 2018 року справу № 752/2236/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судами встановлено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не підлягає застосовуванню.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028) (далі - Положення).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Судами попередніх інстанцій було перевірено доводи позивача за зустрічним позовом щодо порушення банком при укладенні оспорюваних договорів засад справедливості, добросовісності та розумності та зауважено, що оскільки на момент укладення кредитного договору чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення в кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов'язаних з веденням кредиту, включення до кредитного договору пункту 1.1, яким передбачалася щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, не суперечить діючому законодавству.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4 частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями частин першої, другої та п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Судами попередніх інстанцій встановлено належним чином те, що позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав грошові кошти в розмірі 148 580 доларів США і лише у 2015 році, майже через десять років після отримання кредиту, звернувся з позовними вимогами про визнання договору кредиту недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивачем його вимоги у цій частині не доведені належними та допустимими доказами.

З огляду на те, що суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсними кредитного і іпотечного договорів, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарук М. В. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки, укладеним його дружиною (ОСОБА_6) з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 22 липня 2005 року, а саме: нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить його дружині ОСОБА_6 та зобов'язання відповідача (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») повернути йому суму коштів, сплачених банку за кредитним договором за вирахуванням сум, отриманих за ним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині зустрічних позовних вимог, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Не є підставою для скасування судових рішень доводи касаційної скарги про те, що банк не мав прав звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки на момент ухвалення судом першої інстанції рішення (06 липня 2016 року), останній набув право вимоги за кредитним договором на підставі договору викупу (відступлення) прав вимоги, укладеного 14 квітня 206 року між «Юкрейн Моргейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та «ТМФ Траст Лімітед», а тому був належним позивачем за первісним позовом.

Рішення попередніх інстанцій в частині первісних позовних вимог не оскаржуються, а отже не переглядаються Верховним Судом у касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києві від 17 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний