АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/2611/17 22-ц/774/586/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 214/2611/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Криворізький державний комерційно-економічний технікум,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Гринь Н.Г. у м. Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Криворізького державного комерційно-економічного технікуму (далі - КДКЕТ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, який в подальшому уточнив.

В обґрунтування позову зазначив, що починаючи з 03.10.2016 року він працював на посаді юрисконсульта КДКЕТ й 07.04.2017 року був звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Вважаючи своє звільнення незаконним, а також посилаючись на безпідставне без його попередження в порядку ст. 32 КЗпП України, зменшення відповідачем годин педагогічного навантаження на 2 семестр 2016-2017 років та зменшенням розміру заробітної плати, просив суд поновити його на посаді юрисконсульта у Криворізькому державному комерційно-економічному технікумі з моменту звільнення, а саме з 07.04.2017 року; стягнути з відповідача най його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1,00 грн.; рішення в частині поновлення на роботі, нарахування і сплату середньої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання; скасувати у трудовій книжці запис №38 від 07.04.2017 року про його звільнення з займаної посади; визнати дії керівництва Криворізького державного комерційно-економічного технікуму щодо зменшення педагогічного навантаження ОСОБА_1 у 2 семестрі 2016-2017 року навчальні роки неправомірними; стягнути з відповідача на користь позивача 5173,68 грн. різниці в заробітній платі, яку він не отримав через порушення закону з боку відповідача - через зменшення йому педагогічного навантаження.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не врахував, що заява про звільнення була написана ним вимушено під тиском адміністрації відповідача, що пояснили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, дійшовши безпідставного висновку про законність його звільнення. Також послався на безпідставне зменшення годин педагогічного навантаження на 2 семестр 2016-2017 роки без його попередження та погодження, що свідчить про порушення ст. 32 КЗпП України та наявність підстав для стягнення різниці в заробітній платі через зменшення йому педагогічного навантаження.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

За ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, починаючи з 03.10.2016 року працював на посаді юрисконсульта КДКЕТ.

Наказом №18-к від 07.04.2017 року позивача ОСОБА_1 звільнено з займаної посадиза угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Зобов'язано бухгалтерію технікуму провести розрахунок ОСОБА_1 та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 14 календарних днів (а.с. 3,4).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з законності звільнення позивача та відсутності підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, а також з відсутності підстав для стягнення на користь позивача різниці в заробітній платі, яку він не отримав через зменшення йому педагогічного навантаження, оскільки зменшення годин педагогічного навантаження не є зміною істотних умов праці в розумінні ст. 32 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови розгляду судами «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Отже, при розірванні трудового договору за угодою сторін, обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України стала власноруч написана та подана ним заява від 04.04.2017 року про звільнення за угодою сторін, яку було задоволено відповідачем (а.с. 22).

При цьому, з наказом №18-к від 07.04.2017 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України було ознайомлено під підпис (а.с. 21).

Підставою для звернення позивача з даним позовом стала відсутність волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

При цьому, доказів на підтвердження заявлених вимог, у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, позивачем суду не надано.

Не встановивши, що при написанні заяви про звільнення від 04.04.2017 року підписання заяви ОСОБА_1 суперечило волевиявленню останнього, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, або те, що позивач під час написання заяви перебував під психологічним тиском з боку адміністрації технікуму, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення позивача було проведено за його волевиявленням на підставі поданої ним заяви з дотриманням вимог п. 1 ст. 36 КЗпП України, а тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі відсутні. У зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування у трудовій книжці запису №38 від 07.04.2017р. про звільнення ОСОБА_1,стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди як похідних вимог, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги позивача про відсутність його волевиявлення на звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України не підтверджені жодними доказами, а тому правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання ж позивача на те, що пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджують факт написання ним заява про звільнення вимушено під тиском адміністрації відповідача, колегія суддів вважає такими, що зводяться до переоцінки доказів, оскільки в ухваленому судом першої інстанції рішенні надано оцінку їх поясненням та судом не встановлено фактів тиску на позивача з боку керівництва технікуму щодо написання заяви на звільнення. Крім того, свідками в суді вказано, що зайняття позивачем двох посад не було обов'язковим для продовження ОСОБА_1 роботи в технікумі на посаді юрисконсульта.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині правильності висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача різниці в заробітній платі через зменшення йому педагогічного навантаження, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Статтею 103 КЗпП України передбачено що, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Криворізького державного комерційно-економічного технікуму на посаду юрисконсульта за строковим трудовим договором.

Позивачу було запропоновано педагогічне навантаження, яке відповідно до розпорядження №5 від 03.10.2016 року складало 207 годин на І семестр 2016-2017 н.р., з даним розпорядження позивач був ознайомлений (а.с. 32). Дане розпорядження винесене на підставі Наказу №86 від 31.08.2016 року «Про затвердження обсязі педагогічного навантаження викладацького складу технікуму на 2016-2017навчальний рік», пунктом 2 якого передбачено, що розподіл резервних годин провадиться на підставі розпоряджень директора технікуму та оплата проводиться за фактично виконане педагогічне навантаження.

Розпорядженням директора технікуму №9 від 29.12.2016 року «Про розподіл резервних годин на ІІ семестр 2016-2017 н.р.» ОСОБА_1 встановлено педагогічне навантаження на ІІ семестр 2016-2017 роки в обсязі 45 годин (а.с. 84-86).

Враховуючи, що позивач був прийнятий на роботу до Криворізького державного комерційно-економічного технікуму на посаду юрисконсульта за строковим трудовим договором, а не, як викладач в сфері права, та йому було запропоновано педагогічне навантаження за сумісництвом, що є додатковою його зайнятістю, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зменшення педагогічного навантаження позивача на ІІ семестр 2016-2017 навчального року в порівнянні з I семестром, не є зміною істотних умов праці в розумінні ст. 32 КЗпП України, не потребує попередження працівника за два місяці, а тому відсутні підстави для стягнення на його користь різниці в заробітній платі через зменшення йому педагогічного навантаження.

Доводи апеляційної скарги позивача правильності висновків суду в цій частині не спростовують та колегією суддів не враховуються.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: