Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/8177/16Головуючий у 1-й інстанції Бахаєв І.М.
Пр. № 22-ц/778/470/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с.48-49) та в якому просила визнати договори купівлі-продажу житлового будинку с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а №11128 від 05.12.2005 та договору купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, кадастровий номер №:07:002:0003 та площею 0,2322 га, кадастровий номер №:07:002:0004, загальною площею 0,4822 га за адресою: Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул.. Пушкіна, 62а частково недійсним, в частині сторони покупця, визнання її дійсним покупцем та визнання за нею права власності на вищевказаний житловий будинок та земельні ділянки.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року (а.с. 76-78) позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір купівлі - продажу жилого будинку за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а №11128 від 05.12.2005 та договір купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, кадастровий номер №:07:002:0003 та площею 0,2322 га, кадастровий номер №:07:002:0004, загальною площею 0,4822 га за адресою: Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а №11503 від 13.12.2005, укладений між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4 частково недійсним, щодо сторони по договору - покупця ОСОБА_4

Визнано дійним покупцем жилого будинку та земельних ділянок ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а та земельні ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер №:07:002:0003 та площею 0,2322 га, кадастровий номер №:07:002:0004, загальною площею 0,4822 га за адресою: Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а.

Всі особи, які беруть участь у справі, із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім третьої особи ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, третя особа ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 92-97) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вищезазначеного позову.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 109), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.112).

У судове засідання 01 лютого 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 117-118, 120, 124, 129) позивач ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також третя особа ОСОБА_2 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито ще до 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду від 13 листопада 2017 року а.с. 109).

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також третьої особи ОСОБА_2 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представників третьої особи - ОСОБА_2 за ордерами адвокатів (а.с. 37-39, 130-131) ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і представника позивача ОСОБА_3 за довіреністю адвоката (а.с. 132-133) ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення зявившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, оглянувши у судовому засіданні оригінал розписки ОСОБА_5 від 04.12.2005 року, наданий представником позивача у цій справі, засвідчивши копію останнього, наявну у матеріалах цієї справи (а.с.60), дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст.19, 129 Конституції України, 203, 217, 235, 321, 328, 526, 655 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 15.12.2017 року, тобто чинних на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (19 вересня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 рок включно, не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, висновки суду у цій справі ґрунтуються на припущеннях.

Має місце неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, встановлено, що відповідач у цій справі - ОСОБА_4 придбав у відповідача у цій справі- Зубова Г.А.:

-за договором купівлі-продажу від 05 грудня 2005 року жилий будинок за адресою: Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а, за 2000,00 грн. (а.с. 10-12);

- за договором купівлі продажу від 13 грудня 2005 року земельні ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер №:07:002:0003 та площею 0,2322 га, кадастровий номер №:07:002:0004, загальною площею 0,4822 га за адресою: Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а, за 1000,00 грн. (а.с.13-15).

Особами, які беруть участь у цій справі, визнавалось у суді першої інстанції, а тому не підлягало доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, що на момент придбання вищезазначених жилого будинку та земельних ділянок відповідач ОСОБА_4 і третя особа ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, та між останніми існує на сьогодні спір про поділ цього майна.

Лише у грудні 2016 року мати ОСОБА_4 ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с. 48-49) та в якому на підставі:

- ст. 203 п. 5 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним),

- ст. 215 ч.3 ЦК України (якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин),

- ст. 230 ЦК України (правові наслідки правочину під впливом обману),

- ст. 234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину),

- ст. 235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину)

просила визнати частково недійсними вищезазначені договори купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок щодо сторони по договору покупця ОСОБА_4, визнати за нею право власності на це майно.

В обґрунтування свого позову позивач посилалась на те, що її син - відповідач по справі ОСОБА_4 забажав одружитись, а вона вирішила допомогти молодій сімї та придбати житловий будинок у сільській місцевості для проживання сина з сімєю, але оформити на своє імя. З цією метою вона передала відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 12000,00 грн. в рахунок оплати за належний йому житловий будинок та земельні ділянки за адресою: Мелітопольський район, с. Тихонівка, вул. Пушкіна, 62а. Після чого, її син відповідач ОСОБА_4 мав укласти договір купівлі продажу зазначеного будинку з земельними ділянками від її імені за довіреністю. Однак, ОСОБА_4 забувши довіреність вдома, уклав договір від свого імені. Крім того, в договорі зазначено, що будинок та земельні ділянки продані за 3000 грн.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_3 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Так, позивач та її представник взагалі не надали у матеріали цієї справи будь-якої довіреності ОСОБА_3 на імя її сина - ОСОБА_4 на придбання саме на її імя за вищезазначеними договорами купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок.

Якщо ОСОБА_4 «забув вдова довіреність» матері-позивача, якщо така дійсно існувала в природі, при укладенні договору купівлі-продажу жилого будинку 05.12.2005 року, то він міг та мав взяти останню на укладення іншого договору - купівлі-продажу земельних ділянок 13.12.2005 року, які укладались у різні дати.

Однак, цього не відбулось.

Матеріали цієї справи на вимогу ст. 180 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, в редакції, чинній до 14.12.2017 року, не містять розписки та присяги будь-яких свідків, окрім ОСОБА_9 (а.с. 73), яка у суді першої інстанції лише підтвердила доводи ОСОБА_2 у цій справі, як особи, яка подала апеляційну скаргу.

Так, матеріали цієї справи на вимогу ст. 180 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, в редакції, чинній до 14.12.2017 року, не містять розписки та присяги свідків ОСОБА_5, як продавця, та ОСОБА_4, як покупця, які би були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від давання показань, та які би прямо підтвердили той факт, кому саме належали кошти, за які ОСОБА_4 придбавав у нього за вищезазначеними договорами купівлі-продажу жилий будинок та земельні ділянки, та що саме за їх обоюдним бажанням було занижено вартість майна за вищезазначеними договорами купівлі-продажу з метою сплати менших за розміром обовязкових платежів у дохід держави при укладенні вищезазначених договорів, а також інформацію про те, коли саме та з якою саме метою була складена ОСОБА_5 розписка від 04.12.2005 року на імя ОСОБА_3, копію якою позивач надала суду вперше у матеріали цієї справи лише у серпні 2017 року.

Оскільки, в силу вимог ст. 57 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, лише пояснення сторін, зокрема відповідачів ОСОБА_5, та ОСОБА_4 та інш., допитаних як свідків, могли бути доказами у цій справі.

Тому при вищевикладених обставинах, за відсутності даних у передбачений ЦПК спосіб показів продавця ОСОБА_5, як свідка у цій справі, сама по собі його розписка від 04.12.2005 року (копія а.с. 60), за змістом якої він начеб - то саме від ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 12000,00 грн. за вищезазначені жилий будинок та земельні ділянки не може вважатись належним, допустимим доказом в обґрунтування саме вищезазначеного позову позивача у цій справі.

Крім того, сума продажу майна у вищезазначених договорах зазначена 1000,00 грн. (земельні ділянки а.с. 13) та 2000,00 грн. (жилий будинок а.с. 10) відповідно, та з цих підстав сторони за договором чи заінтересовані особи не визнавали вищезазначені договори частково недійсними.

Також позивач ОСОБА_3 у своєму позові просила визнати недійсними в частині (щодо сторони договору покупця) вищезазначені договори купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок з декількох правових підстав: ст. 230 ЦК України (правові наслідки правочину під впливом обману), ст. 234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину), ст. 235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину), кожна із яких виключає можливість застосування іншої.

Так, не можна вважати, що вищезазначені договори купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок є фіктивними, оскільки встановлено, що вони вчиненні з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами.

Так, ОСОБА_5 отримав кошти за своє майно за цими договорами і передав його ОСОБА_4 із його колишньою дружиною (третя особа ОСОБА_2А.), останні користувались жилим будинком та земельними ділянками до того, як розлучилися.

Ці обставини визнавалась особами, які беруть участь у справі, а тому не підлягали доказуванню у цій справі.

І навпаки, позивач ОСОБА_3 та представник останньої не надали у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів того, що ОСОБА_3 відносилась до вищезазначених жилого будинку та земельних ділянок з грудня 2005 року, як до власних, користувалась ними, утримувала останні, сплачувала за них відповідні податки тощо.

Зазначені договори купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок також не можна вважати удаваними, оскільки позивачем ОСОБА_3 не доведено у цій справі, що сторони цих договорі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вчинили останні для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Всі особи, які беруть участь у цій справі, у тому числі сама позивач ОСОБА_3 у своєму позові у цій справі, наполягали на тому, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були укладені саме договори купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок.

Ст. 230 ЦК України (правові наслідки правочину під впливом обману) в цій справі не може бути застосована в принципі, оскільки позивач ОСОБА_10 не є стороною вищезазначених договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок.

Так як за змістом ст. 230 ЦК України якщо одна сторона правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

При вищевикладених обставинах, судом встановлено, що права ОСОБА_3 не були порушені при укладенні вищезазначених договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідно, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання останніх частково недійсними у цій справі судом за рішенням суду за вищезазначеним позовом позивача ОСОБА_3

Відмова судом у задоволенні первісних позовних вимог позивача у цій справі (про визнання частково недійсними договорів відповідачів), відповідно, є підставою для відмови судом у цій справі також у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача у цій справі (про визнання за нею право власності на жилий будинок та земельні ділянки).

Крім того, враховуючи, що права ОСОБА_3 не були порушені при укладенні вищезазначених договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельних ділянок. Вирішення судом питання про застосування будь-яких строків позовної давності до будь-яких позовних вимог позивача у цій справі є безпідставним.

Визнання відповідачем ОСОБА_4 позову його матері ОСОБА_3 при вищевикладених обставинах у цій справі, суперечило закону та порушувало права третьої особи ОСОБА_2, як колишньої дружини ОСОБА_4, в період шлюбу із яким вони придбали вищезазначені житловий будинок та земельні ділянки на підставі вищезазначених договорів купівлі-продажу, останні перебувають у спорі подружжя у суді в іншій цивільній справі, провадження в якій зупинено до розгляду судом цієї справи, що підтвердили у судовому засіданні в апеляційному суду учасники справи, а тому в силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд першої інстанції мав постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову позивача у цій справі.

Крім того, ОСОБА_2 мала бути залучена до участі у цій справі не в якості третьої особи, а в якості співвідповідача, оскільки вона не визнає право ОСОБА_3 на вищезазначений житловий будинок та земельні ділянки, наполягає на тому, що останнє є спільним сумісним майном колишнього подружжя - її та ОСОБА_4, яке підлягає поділу між ними.

Однак, залучення ОСОБА_2 до участі у цій справі в якості співвідповідача в силу вимог ст. 33 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, могло мати місце лише у суді першої інстанції і лише за заявою позивача ОСОБА_3

Проте, встановлено, що позивач ОСОБА_3 такої заяви суду у матеріали цієї справи не подавала.

За таких обставин, доводи третьої особи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови у задоволенні позову позивача ОСОБА_3 у цій справі у повному обсязі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будь-яких понесених нею судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 550,00 грн. (а.с. 1), сплаченого нею при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції за заявлену нею майнову вимогу (про визнання права власності на майно).

Крім того, з ОСОБА_3 в дохід держави у цій справі слід стягнути судовий збір у сумі 640,00 грн., який був недоплачений останньою при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у грудні 2016 року за одну із позовних вимог відповідача немайнову (про визнання угод частково недійсними), який вона у подальшому у березні 2017 року уточнила, залишивши останню, але не доплативши при цьому вказаний судовий збір (а.с. 48-49, розрахунок: 0,4 від 1600,00 грн. з 01.01.2017 року).

Також в разі задоволення апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, на користь останньої з позивача ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати, повязані із розглядом цієї справи апеляційним судом, зокрема у вигляді судового збору, сплаченого ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду, у розмірі 1408,00 грн. (704,00 грн. а.с. 91 + 704,00 грн. а.с. 104).

Керуючись ст. ст. 10 ч. 4, 213-214 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 141, 368, 371 372, 379, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності у цій справі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у розмірі 640,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, повязані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 1408,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення у цій справі апеляційним судом складено 07 лютого 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_11ОСОБА_12