Справа № 751/2734/17 Провадження № 22-ц/795/48/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Харечко Л. К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.,

секретар Поклад Д.В.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_2 підприємство «ВД»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ТОВ «Лонг Компані»,

за участі: представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув апеляційні скарги Приватного підприємства «ВД», ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2017 року у складі судді Цибенко І.В., що постановлено о 08 год. 19 хв. у м. Чернігові за позовом Приватного підприємства «ВД» до ОСОБА_3 про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії, повний текст складено 31.10.2017 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_2 підприємство «ВД» звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 66 035 грн. 20 коп., з яких 46 635 грн. 20 коп. неустойка за несвоєчасне повернення орендованого приміщення, 10 000 грн. 00 коп. штраф за самовільне переобладнання орендованого приміщення, 9 400 грн. 00 коп. матеріальна шкода, також просив зобовязати відповідача звільнити приміщення, що розташоване в м. Чернігові, по вул. Ціолковського, 4 та яке належить позивачу, здавши його та майно, яке в ньому перебувало за актом здачі приймання відповідно до умов договору оренди від 15.12.2015 року. Просив судові витрати покласти на відповідача.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 підприємство «ВД» не підтримало позовну вимогу про зобовязання ОСОБА_3 звільнити приміщення, оскільки така вимога була задоволена відповідачем, в звязку з чим позивач просив стягнути з останньої понесені позивачем судові витрати за цю немайнову вимогу.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «ВД» матеріальну шкоду в сумі 9 400 грн. 00 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати в розмірі 227 грн. 75 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 підприємство «ВД» просить змінити рішення, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позову, ухваливши нове, яким задовольнити повністю позовні вимоги та стягнути з відповідача 46 635 грн. 20 коп. неустойки за несвоєчасне повернення орендованого приміщення та 10 000 грн. штрафу за самовільне переобладнання цього приміщення. Стягнути судові витрати, понесені позивачем, в тому числі і сплачений судовий збір в сумі 1 600 грн. 00 коп. за вимогу немайнового характеру, судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати, понесені на правову допомогу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Доводи скарги зводяться до того, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за час прострочення повернення приміщення, суд не звернув уваги на дійсні обставини справи та не надав належної оцінки доводам позивача про те, що відповідач фактично продовжувала користуватись приміщенням, адже передавала ключі від нього своєму чоловіку ОСОБА_7, якого уповноважила здійснювати підприємницьку діяльність від свого імені, хоча її підприємницька діяльність була припинена ще 28.09.2016 року, про що вона не повідомила позивача, в звязку з чим, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст. 526, 629, 785, 795 ЦК України, ст. 193 ГК України, якими передбачена відповідальність наймача у разі порушення умов договору найму.

Зазначає, що факт підписання договору оренди 16.06.2016 року між ОСОБА_2 підприємством «ВД» та ТОВ «Лонг-Компані» не є доказом повернення відповідачем приміщення, оскільки передача приміщення від ПП «ВД» до ТОВ «Лонг-Компані» не здійснювалась. В силу умов договору та закону такий договір не почав діяти і був підписаний на прохання відповідача, яка є засновникам товариства з метою можливості отримання ліцензії даним товариством.

Безпідставною є відмова суду у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу в сумі 10 000 грн. 00 коп., адже факт переобладнання приміщення підтверджений технічними паспортами, актом огляду, показаннями свідків.

Також, суд першої інстанції, в порушення норм процесуального закону, не поклав на відповідача витрати у звязку зі сплатою позивачем судового збору за немайнову вимогу щодо звільнення приміщення, яка в процесі розгляду справи позивачем не була підтримана через її задоволення відповідачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, відмовивши у задоволенні позову ПП «ВД» повністю, посилаючись на те, що суд першої інстанції не дослідив письмові докази, які маються в справі, належним чином.

Зазначає, що суд правильно встановив, що між сторонами був укладений договір оренди приміщення, проте за актом прийому передачі приміщення було передано відповідачем позивачу.

Не погоджується ОСОБА_3 з тим, що суд стягнув з неї 9 400 грн. 00 коп. матеріальної шкоди за нібито відсутні в приміщенні барної стійки та щита охоронної сигналізації, адже зазначає, що ці речі є невідємними від приміщення та мали б бути їй передані разом з приміщенням, яке вона в оренду від позивача не приймала.

Вказує, що приміщення було не придатним для користування за призначенням, а переобладнання його проводилося, коли приміщення було передано іншому орендарю. Зазначена обставина підтверджується показами свідків та свідчить про відсутність договірних відносин між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 підприємство «ВД» просить залишити без змін рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди та судових витрат на користь позивача, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Позивач вказує на те, що в акті прийому передачі, про який веде мову відповідач, допущена технічна помилка, тобто помилково зазначено, що орендар в особі Приватного підприємства «ВД» приймає, а орендодавець в особі ОСОБА_3 передає приміщення в оренду. Отже, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині не відповідають обставинам справи.

Що стосується передачі відповідачу не тільки приміщення, але й барної стійки та щита охоронної сигналізації, як і іншого майна, то даний факт підтверджується підписаними сторонами додатковими відомостями про стан приміщення та окреме майно орендодавця, що передається в тимчасове користування орендарю.

Також зазначає, що не зважаючи на укладення договору, передача приміщення від ПП «ВД» до ТОВ «ОСОБА_6 Компані» не здійснювалась, оскільки підписання цього договору було здійснено на прохання відповідача, яка і є засновником ТОВ «ОСОБА_6 Компані» з метою можливості отримання ліцензії даним товариством.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення представників позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.12.2015 року між ОСОБА_2 підприємством «ВД» і ФОП ОСОБА_3 був укладений договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Ціолковського, 4, загальною площею 154,3 кв.м та яке складається з 8 приміщень, для здійснення господарської діяльності (а.с. 7 9).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору, орендна плата є фіксованим платежем, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. За оренду приміщення орендар повинен сплачувати щомісячно суму із розрахунку 19,45 грн./кв.м загальної площі орендованого приміщення.

Пунктом 7.1 Договору було передбачено, що договір укладений на строк до 15.12.2016 року, а у разі, якщо не пізніше 1 місяця до закінчення строку договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається продовженим на тих самих умовах на строк до 15.12.2017 року. При цьому, в п.п. 7.3, 7.4 Договору зазначено, що орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитись від договору, попередивши про це орендаря за два місяці до запланованої дати розірвання. Орендар також має право відмовитись від договору, попередивши про це орендодавця за два місяці до запланованої дати розірвання.

Також, із матеріалів справи вбачається, що сторони 15.12.2015 року підписали акт приймання передачі в оренду зазначеного нежитлового приміщення та додаткові відомості про стан приміщень та окреме майно орендодавця, що були передані в тимчасове користування орендарю (а.с. 10, 11).

Крім того, судом було встановлено, що 16.06.2016 року між ОСОБА_2 підприємством «ВД» і ТОВ «Лонг Компані» був укладений договір оренди того ж самого нежитлового приміщення з метою використання його в господарській діяльності, проте акт приймання передачі приміщення між сторонами не укладався.

Як пояснювала свідок ОСОБА_8 в суді першої інстанції, яка являється одним із засновником ТОВ «Лонг Компані», акт приймання передачі не складався, після підписання договору вона отримала ключі від приміщення, ремонтні роботи приміщення та орендна плата в подальшому здійснювало ТОВ «Лонг Компані».

Виходячи з встановлених обставин, суд першої інстанції зробив висновок про те, що після укладення договору оренди між ПП «ВД» і ТОВ «ОСОБА_6 Компані» приміщення фактично перебувало в користуванні нового орендаря і тому, позовні вимоги позивача про стягнення неустойки за користування приміщенням за час прострочення його повернення за період з 29.09.2016 року до 15.05.2017 року, були визнані недоведеними та необґрунтованими. В звязку з цим, суд першої інстанції визнав також і недоведеними позовні вимоги про стягнення штрафу за самовільне перепланування відповідачем орендованого приміщення.

Проте, колегія суддів, не може погодитись з такими висновками, виходячи з наступного.

Матеріалами справи, зокрема, п.п. 5.1, 5.2, 5.7, 5.9 Договору оренди нежитлового приміщення, укладеного сторонами 15.12.2015 року, встановлено, що передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення в оренду засвідчується актом здачі приймання приміщення в оренду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі приймання. Обовязок по складанню акта покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні цього договору. Приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акта здачі приймання. У момент підписання цього акта орендар/орендодавець передає орендодавцеві/орендареві ключі від приміщення. Приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту здачі приймання. Приміщення повинно бути повернуто орендодавцю у тому ж стані, в якому воно було передано в оренду з урахуванням нормального зносу.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі ліквідації субєкта господарювання орендаря.

Також, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 795 Цивільного кодексу України передбачено, що передача наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Статтею 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Встановлено, що засновниками ТОВ «Лонг Компані» є ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_3, державна реєстрація як юридичної особи якого була проведена 27.05.2016 року (а.с. 40 42).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 припинила свою підприємницьку діяльність 28.09.2016 року (а.с. 12).

Матеріали справи свідчать про те, що акт приймання передачі (повернення) нежитлового приміщення за адресою: м. Чернігів, вул. Ціолковського, 4, загальною площею 154,3 кв.м між ОСОБА_2 підприємством «ВД» і ОСОБА_3 не складався, хоча обовязок по складанню акта покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору, договір оренди відповідач не розривала, а отже, приміщення фактично продовжувало знаходитись в її користуванні, за оренду якого вона була зобовязана платити.

Факт користування приміщенням ОСОБА_3 після припинення нею підприємницької діяльності, підтверджується листами від 24.11.2016 року, 06.12.2016 року, 24.03.2017 року, які позивач направляв ОСОБА_3 з вимогою сплатити заборгованість за договором оренди та з вимогою звільнити приміщення у звязку з припиненням договору внаслідок припинення підприємницької діяльності, про що позивач не був обізнаний.

Також, в процесі розгляду справи, позивач повідомив суду про те, що відповідач звільнила орендоване приміщення 06.08.2017 року, але акт приймання передачі приміщення та отриманого майна складено нею не було, майна в повному обсязі також повернуто не було. Зазначене стало підставою для відмови підтримувати позовну вимогу про звільнення приміщення відповідачем.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що та обставина, як укладення договору оренди між ПП «ВД» і ТОВ «Лонг Компані», на яку посилалась відповідач, як припинення з нею договірних відносин та яку взяв до уваги суд першої інстанції як підставу для відмови у стягненні неустойки за несвоєчасне повернення орендованого приміщення, не може бути належним доказом повернення ОСОБА_3 приміщення. Договір, укладений з ТОВ «Лонг Компані» не почав діяти ні в силу його умов, ні в силу закону, оскільки передача приміщення товариству не здійснювалась, акт приймання передачі сторонами не складався. Крім того, із пояснень позивача слідує, що договір оренди від 16.06.2016 року був підписаний на прохання ОСОБА_3 з метою отримання ліцензії даним товариством та, що фактично приміщенням користувався чоловік відповідача ОСОБА_7, якому остання і передала ключі, отримавши приміщення в оренду. Зазначені обставини відповідачем не заперечувались.

Згідно з ст.ст. 80, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З наведеного виходить, що позивач в силу положень процесуального закону обґрунтував свої позовні вимоги та довів, що відповідач порушила умови договору, не повернула орендоване приміщення в установлений строк, а тому зобовязана виплатити позивачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення, з 29.09.2016 року по 15.05.2017 року (в межах позовних вимог).

Відповідачем не спростований наданий позивачем розрахунок подвійної плати за користування приміщенням, а тому апеляційний суд бере його до уваги та вважає, що стягненню підлягає 46 635 грн. 20 коп.

Пунктом 6.3 Договору встановлено, що у випадку самовільного проведення переобладнання, будь якої реконструкції чи капітального ремонту приміщення, орендар сплачує на користь орендодавця штраф в сумі 10 000 грн. 00 коп.

Факт переобладнання приміщення підтверджується технічними паспортами, актом огляду та показаннями свідків (а.с. 46-60, 38-39).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з доводами Приватного підприємства «ВД» про те, що за час користування орендованим приміщенням, відповідачем без погодження з позивачем, було проведено перепланування та переобладнання приміщення, в звязку з чим апеляційна скарга позивача і в цій частині підлягає задоволенню. Позов належить задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ПП «ВД» 10 000 грн. 00 коп. штрафу.

Відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

10.10.2017 року позивач подав суду заяву, в якій просив вирішити питання про стягнення судового збору, сплаченого за немайнову вимогу, в звязку з тим, що не підтримує вимогу про зобовязання відповідача звільнити орендоване приміщення з підстав задоволення її останньою.

Зазначені положення процесуального закону суд першої інстанції також залишив поза увагою та при постановленні рішення не стягнув з відповідача на користь позивача 1 600 грн. 00 коп.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства «ВД» підлягає задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд безпідставно стягнув з неї вартість барної стійки та щита охоронної сигналізації, до уваги апеляційним судом не беруться, адже матеріалами справи встановлено, що це майно, як і інше, на момент укладення договору оренди було передано відповідачу у тимчасове користування і повернуто не було.

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В звязку з зазначеним, апеляційний суд погоджується з рішенням суду в частині доведення позивачем вимоги про стягнення 9 400 грн. 00 коп. майнової шкоди та вважає, що скасуванню або зміні в цій частині воно не підлягає.

Доводи ОСОБА_3 про те, що за актом приймання передачі, ні орендодавець, а орендар передав орендодавцю приміщення, не звільняють відповідача від належного виконання умов договору та відшкодування заподіяних, внаслідок неналежного виконання своїх обовязків, збитків позивачу. В зазначеному акті лише допущена технічна помилка, яка на правильність вирішення даного спору не впливає та суті справи не змінює.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з правилами ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 200 грн. 00 коп. судових витрат, понесених в суді першої інстанції, 1 760 грн. 00 коп. судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції та 2 500 грн. 00 коп. витрат, понесених на правову допомогу, що узгоджується з наданим розрахунком та підтверджується квитанцією.

Керуючись ст.ст. 141, ч. 3 ст. 142, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ВД» задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову Приватного підприємства «ВД» до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за несвоєчасне повернення орендованого приміщення, штрафу за самовільне переобладнання орендованого приміщення та розподілу судових витрат скасувати, а позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «ВД» неустойку за несвоєчасне повернення орендованого приміщення в розмірі 46 635 (сорок шість тисяч шістсот тридцять пять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «ВД» штраф за самовільне переобладнання орендованого приміщення в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «ВД» 3 200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп. судових витрат, понесених в суді першої інстанції та 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 00 коп. судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «ВД» 2 500 (дві тисячі пятсот) грн. 00 коп. витрат, понесених на правову допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:Судді: