Єдиний унікальний номер 725/5132/17
Номер провадження 2/725/1008/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2018 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в квартирі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в квартирі.

Посилалася на те, що вона є основним квартиронаймачем квартири №20, що по проспекту Незалежності, 36 м.Чернівці, яка належить до державного житлового фонду. Квартиру обслуговує КЖРЕП №14.

У вказаній квартирі, окрім неї зареєстровані її невістка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_5

ЇЇ син ОСОБА_6 помер 07.11.1996 року, після чого ОСОБА_3 поїхала за кордон на заробітки. Згодом до матері за кордон поїхала ОСОБА_5

Вказувала на те, що відповідачі у квартирі не проживають на протязі тривалого часу та перебувають на постійному місці проживання за кордоном у Республіці Італія.

ОСОБА_3, ОСОБА_5 не беруть участі в утриманні квартири, її ремонті, сплаті комунальних послуг, що завдає позивачу значних матеріальних збитків.

Крім того, реєстрація місця проживання відповідачів у даній квартирі чинить перешкоди у користуванні квартирою, які полягають у труднощах при отриманні певних довідок, субсидій та компенсацій, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб.

Просила визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №20, що по Проспекту Незалежності, 36 м.Чернівці.

Відповідачем ОСОБА_3 було подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач позов не визнала та зазначила, що проживає у спірній квартирі з 1982 року разом із донькою. При цьому не заперечувала ту обставину, що у неї та ОСОБА_7 наявний дозвіл на проживання в Італії, який видається у випадку офіційного працевлаштування, отримання освіти возєднання сімї. Вона дійсно неодноразово виїжджала до Італії на заробітки, а також отримувала там медичну допомогу. В Італії у неї є постійна робота, донька також там офіційно працевлаштована. Протягом 2016-2017 років її тимчасова відсутність у зареєстрованому місці проживання не перевищувала 6 місяців, а тому просила відмовити в задоволенні позову.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що в даний час у квартирі проживає вона, її онука ОСОБА_8, яка за нею доглядає та відповідач ОСОБА_3 Просила позов задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні також позов підтримала. Суду пояснила, що відповідачі на протязі тривалого часу проживають за кордоном та не сплачують комунальних послуг за утримання квартири. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що проживає у спірній квартирі з 1996 року. Вона дійсно після смерті чоловіка виїхала на заробітки до Італії, однак періодично повертається на Україну та проживає у спірному житлі, приймає участь у його утриманні. Крім того, вказувала на те, що вона за власні кошти здійснила ремонт у квартирі, на даний час проживає у квартирі. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача позов не визнала, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засіданні не зявилась, хоча була повідомлена про час та місце розгляду справи у визначеному Законом порядку, про причини неявки суд не повідомила.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що позивач є її бабусею. Вона проживає разом із нею та здійснює догляд за нею. Відповідачі проживають за кордоном в Італії. ОСОБА_3 інколи приїжджає на територію України, ремонт вона лише здійснила у власній кімнаті. Протягом усього період відсутності ОСОБА_9 вони з бабусею самостійно несуть витрати по утриманню квартири. ОСОБА_5 взагалі більше на Україну не приїжджає, оскільки в Італії вийшла заміж та народила дитину.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що квартира №20, що по Проспекту Незалежності, 36 м.Чернівці не приватизована та належить до державного житлового фонду.

Основним квартиронаймачем зазначеної квартири є позивач ОСОБА_1, яка зареєстрована у даній квартирі з 24.09.1982 року та постійно там проживає.

Окрім позивача, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_8 та відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.6).

При вирішенні даного спору суд керується нормами Житлового кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини.

Так, згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ст.64 Кодексу).

За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членом його сім'ї жиле приміщення зберігається протягом шести місяців.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСР).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З урахуванням зазначеного при вирішенні даного спору підлягають встановленню обставини: чи є відповідачі наймачами житлового приміщення або членами сім'ї наймача; скільки часу відповідачі не проживають у спірному приміщенні; які існують поважні причини їх не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації, у випадках передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ст. 95 Кодексу).

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 на підтвердження обставин, зазначених у відзиві, було долучено: копію дозволу ОСОБА_3 на проживання в Республіці Італія; копію дозволу ОСОБА_5 на проживання в Республіці Італія; копію виписки з історії хвороби; копію трудового договору про виконання домогосподарських робіт, укладену з ОСОБА_3; копію трудового договору про виконання домогосподарських робіт, укладену з ОСОБА_5.

Зазначені документи було надано суду на італійській мові, а також у перекладі на українську мову, який засвідчено ПКЦ «Юрист».

Проте, таке оформлення та засвідчення зазначених вище документів не відповідає вимогам ч.8 ст. 95 ЦПК України, оскільки іноземні офіційні документи повинні бути легалізовані у встановленому порядку. Таким чином, зазначені документи не можуть бути визнані судом допустимими доказами у справі, а тому суд не бере їх до уваги.

Окрім того, суд відхиляє докази надані ОСОБА_3, а саме: рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.12.2010 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26.01.2011 року та рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 24.12.2010 року, оскільки вказані судові рішення не стосуються предмету доказування у справі, так як позовну заяву ОСОБА_1 було подано до суду з інших підстав, а саме у звязку з не проживанням відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців безпосередньо перед звернення позивача до суду.

Даючи оцінку аргументам відповідача ОСОБА_3 щодо відсутності підстав позбавлення її права користування квартирою №20 по Проспекту Незалежності, 36 м.Чернівці, оскільки вона з моменту повернення на територію України у жовтні 2017 року там проживає, суд вважає їх вагомими та достовірними.

Зокрема, позивача ОСОБА_1 вказану обставину не заперечувала, а навпаки підтвердила, що спростовує обставини, викладені нею у позовній заяві. Зазначену обставину також підтвердила свідок ОСОБА_10

Обставини щодо прийняття відповідачкою ОСОБА_3 участі у витратах на утримання житла підтверджуються наданими суду копіями квитанцій №116, №44, №45, №117, проте виключно за період з моменту її повернення на територію України, а саме з листопада 2017 року по січень 2018 року.

Доводи ОСОБА_3 та її представника про здійснення ремонту у квартирі жодними доказами у ході судового розгляду підтверджено не було та не може бути прийнято до уваги судом.

Враховуючи вищевикладене, зокрема, те, що ОСОБА_3 з жовтня 2017 року проживає у спірній квартирі та несе витрати по її утриманню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, а тому в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кв. №20, що по Проспекту Незалежності, 36 м.Чернівці суд зазначає наступне.

Аналізуючи вище викладені норми Житлового кодексу, суд зауважує, що тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом лежить на позивачу. У свою чергу, відповідач, який заперечує проти позову, має належним чином довести, що її не проживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.

Так, доводи ОСОБА_1 щодо не проживання ОСОБА_5 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом повністю знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду.

Зазначена обставина зокрема підтверджується показами свідка ОСОБА_8 та не заперечувалася відповідачем ОСОБА_3

Будь-яких доказів вчинення перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням ОСОБА_5 судом встановлено не було.

Будь-якої участі в утриманні житла відповідач не приймає.

З дослідженої у судовому засіданні копії паспорта ОСОБА_5, судом встановлено, що востаннє вона перебувала на території України понад пять років тому, а отже і не проживає та не користується спірною квартирою понад пять років.

Таким чином, відсутність відповідача носить не тимчасовий, а постійний характер.

Будь-яких доказів на спростування зазначених обставин відповідачем суду надано не було, а також не повідомлено суд про причини неможливості їх подання.

За змістом ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.61, 65, 107 ЖК України, ст.ст. 15, 20 ЦК України ст.ст.3, 8, 11, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий), проживаючу за кордоном у країні Італія, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №20, що по Проспекту Незалежності, 36 м. Чернівці.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька