Справа № 297/2540/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Чучки Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 8 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - виконком Берегівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1995 року він придбав житловий будинок по АДРЕСА_1 та переїхав туди проживати разом з своїм сином ОСОБА_1 Через деякий час у будинок переїхали проживати його співмешканка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 Тривалий час вони проживали в мирі та злагоді, однак згодом у них почали виникати розбіжності, і в 2012 році відповідачі переселилися до будинку по АДРЕСА_2. На даний момент відповідачі не проживають у будинку вже більше чотирьох років, не сплачують комунальних послуг та не беруть участь у витратах на утримання будинку, однак залишаються в ньому зареєстровані.

У зв'язку з цим позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.2-4).

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на 1/2 частину нерухомого майна (Т.1, а.с.46-50).

До початку розгляду судом першої інстанції справи по суті ОСОБА_2 змінила предмет позову, збільшила позовні вимоги, остаточно просила (Т.1, а.с.123-128):

1)залучити до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4;

2)встановити факт проживання однією сім'єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 1992 року по грудень 2013 року;

3)визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Кирияк К. М. і зареєстрований у реєстрі за № 2637;

4)витребувати від ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3;

5)визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, в м. Берегові, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3, нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_4;

6)визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, в м. Берегові, на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3, на 1/2 частину нежитлової будівлі що знаходиться по АДРЕСА_4.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що вона проживала разом з ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу починаючи з жовтня 1992 року по грудень 2013 року. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було набуто у власність три об'єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, в м. Берегові, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3, нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_4. Вказані об'єкти нерухомості ОСОБА_2 вважає спільним сумісним майном, нажитим за час шлюбу, просить визнати за нею право на половину вартості майна. Щодо будинку по АДРЕСА_3, то такий відчужений згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_4 незаконно, без її волі та згоди, а тому цей договір слід визнати недійсним, а будинок витребувати з володіння ОСОБА_4

Рішенням Берегівського районного суду від 8 травня 2017 року первісний позов задоволено (Т.1, а.с.170-177). Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1, в м. Берегові.

Зустрічний позов задоволено частково. Встановлено факт, що з 24 березня 1994 року по липень 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю і перебували у фактичних шлюбних відносинах. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_4, в м. Берегові. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_4, в м. Берегові. В решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалу про забезпечення позову від 02.12.2016 року скасовано, знято арешт, накладений на все майно ОСОБА_1 та знято заборону ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо належного йому рухомого та нерухомого майна.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги (Т.1, а.с.180-197).

ОСОБА_1 зазначає, що зустрічний позов подано з пропуском строку позовної давності. Просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

ОСОБА_2 вказує на те, що проживала разом з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу починаючи з жовтня 1992 року по грудень 2013 року. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було набуто у власність нерухоме майно, а саме: два будинки та нежитлову будівлю. Це нерухоме майно вона вважає спільним майном, яке підлягає поділу в рівних частках. Крім того, будинок по АДРЕСА_3 відчужений без її згоди, а тому договір купівлі-продажу цього будинку слід визнати недійсним, а сам будинок витребувати з володіння ОСОБА_4 Просить рішення місцевого суду змінити: в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу свого довірителя підтримав та просив задовольнити, скаргу ОСОБА_2 - не визнав, просив відхилити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 скаргу своєї довірительки підтримав та просив задовольнити, скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена про час та місце його проведення належним чином.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарних справ № 1682, № 10111 № 1855, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи слідує, що згідно договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1995 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1, в м. Берегові та переїхав туди проживати разом з своїм сином ОСОБА_1 і співмешканкою ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3

Через деякий час стосунки в них погіршилися і в 2012 році відповідачка ОСОБА_2 переселилися до будинку своїх батьків по АДРЕСА_2 Закарпатської області.

Станом на момент пред'явлення позову відповідачка ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1, в м. Берегові не проживає вже більше чотирьох років, комунальні послуги не сплачує, участь у витратах на утримання будинку не бере, однак залишається в ньому бути зареєстрована разом з своїм сином ОСОБА_3

Про те, що відповідачка ОСОБА_2 не проживає в будинку по АДРЕСА_1, в м. Берегові свідчать як покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, що були допитані в суді першої інстанції, так і доводи самої відповідачки ОСОБА_2, які викладені в зустрічній позовній заяві.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 втратила право користування житлом по АДРЕСА_1, в м. Берегові, оскільки не проживає в ньому більше одного року. Рішення місцевого суду в цій частині є законним та обґрунтованим, підлягає залишенню без змін.

Щодо зустрічного позову, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У відповідності до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1 ст. 71 СК України).

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу починаючи з 24 березня 1994 року по липень 2012 року. Вказані обставини визнаються як самими сторонами, так і слідують із зібраних у справі матеріалів.

Проміжок часу з жовтня 1992 року по грудень 2013 року, на який вказує ОСОБА_2, належними та достатніми доказами не доведений, а також заперечується з боку ОСОБА_1 та допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Крім того, судом встановлено, що до 23 березня 1994 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з попередньою жінкою ОСОБА_12 (дошлюбне прізвище Перевізник).

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13).

Так, судом встановлено, що до 1 січня 2004 року, коли діяв попередній Кодекс про шлюб та сім'ю, ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1995 року придбав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, в м. Берегові.

Доказів, які б підтверджували, що цей будинок був набутий внаслідок спільної праці членів сім'ї, в матеріалах справи немає. Доводи ОСОБА_2 про те, що для купівлі будинку по АДРЕСА_1, вона продала свій будинок по АДРЕСА_5, в м. Берегові на увагу не заслуговують, оскільки будинок по АДРЕСА_1, було куплено 19 жовтня 1995 року, а будинок по вул. Берчені було продано 12 вересня 1996 року, тобто в інший проміжок часу, а саме на рік пізніше. Інших доказів, які б свідчили, що сторони придбали будинок по АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових зусиль, немає. За таких обставин місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні цієї вимоги про визнання спільною сумісною власністю будинку по АДРЕСА_1. Рішення місцевого суду в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

За час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3 та нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_4.

Зокрема, нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_4, була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2009 року, тобто за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тому обґрунтовано місцевий суд задовольнив зустрічний позов щодо цієї нежитлової будівлі та визнав право власності на 1/2 частину за ОСОБА_2 Рішення в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Щодо житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3, то такий був придбаний згідно договору купівлі-продажу від 04 лютого 2011 року, тобто також за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, є їх спільною сумісною власністю та ОСОБА_2 має право на 1/2 частину цього житлового будинку. Рішення місцевого суду в цій частині про відмову в зустрічному позові є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

В даному випадку колегія суддів констатує, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3, в подальшому був перепроданий на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2011 року ОСОБА_4 При цьому продаж було вчинено без згоди ОСОБА_2, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним, а сам будинок відповідно до статті 388 ЦК України підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_1 про те, що зустрічний позов подано з пропуском строку позовної давності перевірені, однак свого підтвердження не знайшли. Про те, що будинок був перепроданий ОСОБА_4, ОСОБА_2 дізналася тільки під час розгляду справи в суді першої інстанції, в результаті чого збільшила розмір позовних вимог та просила визнати оспорюваний договір недійсним.

Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 8 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо житлового будинку в АДРЕСА_3 - скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Кирияк К. М. і зареєстрований у реєстрі за № 2637.

Витребувати від ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: