Справа № 146/1531/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"25" січня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого від 06 грудня 1997 року виконачим комітетом Липівської сільської ради народних депутатів Томашпільського району Вінницької області, актовий запис № 45 та ОСОБА_3, зазначена в заповіті складеному 12 квітня 1993 року, засвідченого секретарем виконавчого комітету Липівської сільської ради народних депутатів Бабиною О.М., є однією і тією ж особою та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будину з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1

Даний позов обґрунтований наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області померла- ОСОБА_2, яка доводилася позивачу бабою.

Після смерті баби відкрилася спадщина на належне їй майно.

Позивач зазначає, що він є спадкоємцем баби за заповітом, який остання склала 12 квітня 1993 року на його ім'я.

Належні ОСОБА_2 майнове право на земельну частку (пай) розміром 2,24 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходиться у колективній власності КСП Корпорація «Липівка» с. Липівка та майновий пай на суму 2629 грн в КСП Корпорація «Липівка» с. Липівка позивач прийняв 06 лютого 2004 року в нотаріальному порядку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

По питанню оформлення спадщини на житловий будинок ОСОБА_1 звернувся до Томашпільської державної нотаріальної контори щодо вирішення питання про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім'я спадкодавця.

ОСОБА_1 зазначив, що даний житловий будинок ОСОБА_2 прийняла у спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, однак не встигла його переоформити в нотаріальному порядку, оскільки померла.

Рішенням Липівської сільської ради народних депутатів № 14 від 15 березня 1990 року переведено погосподарський номер з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року на ОСОБА_2

Крім того, під час зібрання необхідних документів для оформлення спадщини, з'ясувалося, що під час складання заповіту прізвище спадкодавця помилково було зазначено як ОСОБА_2, а в свідоцтві про смерть прізвище останньої вказано - ОСОБА_2.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини зазначені в ній. Просить позов задовольнити.

Представник Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, голова сільської ради надіслав до суду клопотання, в якому позовні вимоги визнають та просять розглянути справу за відсутності їхнього представника.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що покійна ОСОБА_2 проживала в АДРЕСА_1 Томашпільського раойну Вінницької області та доводилася бабою його дружини та позивача по справі. Йому відомо, що перед своєю смертю ОСОБА_2 склала заповіт на свого онука ОСОБА_1 Крім того, вказав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є однією і тією ж особою.

Свідок ОСОБА_7 В судвому засіданні пояснила, що проживає в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області. Неподалік її будинку по АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_2, яка на даний час покійна. Ще за життя ОСОБА_2 склала заповіт на свого онука ОСОБА_1 Також зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є однією і тією ж особою

Суд, заслухваши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданного 06 грудня 1997 року виконавчим комітетом Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області померла- ОСОБА_2 (а.с. 7).

Згідно копії заповіту, складеного 12 квітня 1993 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області, засвідченого секретарем Липівської сільської ради Бабиною О.М. остання склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1, однак при складанні заповіту прізвище спадкодавця помилково було зазначено як ОСОБА_2 (а.с. 8).

Згідно довідки виконавчого комітету Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 880 від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є однією і тією ж особою (а.с. 15).

Отже, викладені у позовній заяві твердження ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, підтверджені належними та допустимими доказами.

Оскільки, судом встановлено та доведено, що ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області та ОСОБА_3, яка зазначена в заповіті, складеному 12 квітня 1993 року є однією і тією ж особою, даний факт підтвердився у судовому засіданні довідкою сільської ради, показами свідків, встановлення факту має для позивача юридичне значення і впливатиме на оформлення спадщини, тому позовна вимога ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_2

В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Відповідно ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК УРСР (1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини -це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_2 (а.с. 7).

Згідно копії заповіту, складеного 12 квітня 1993 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області, засвідченого секретарем Липівської сільської ради Бабиною О.М. ОСОБА_2 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй, в тому числі житловий будинок, який розміщений в АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_1 (а.с. 8).

Як вбачається з копіє свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06 лютого 2004 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори належні ОСОБА_2 майнове право на земельну частку (пай) розміром 2,24 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходиться у колективній власності КСП Корпорація «Липівка» с. Липівка та майновий пай на суму 2629 грн в КСП Корпорація «Липівка» с. Липівка позивач прийняв в нотаріальному порядку.

Згідно довідки виконавчого комітету Липівської сільської ради № 958 від 22 листопада 2017 року, після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку з надвірними спорудами, які розташовані в АДРЕСА_2 Томашпільського району Вінницької області. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 залишився онук ОСОБА_1 (а.с.17).

Згідно ст. 561 ЦК УРСР (1963 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 р.), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно довідки про показники об'єкта нерухомого майна, виданої 29 серпня 2017 року КП Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації № 135, відповідно до проведеної інвентаризації від 20 серпня 2017 року, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_3 має такі показники: загальна площа 90,3 кв.м., житлова площа 38,9 кв.м.; до складу спадкового майна входить житловий будинок - матеріал стін глинобитні, прибудова «а», ганок, «а 1», підвал «А 1», вхід в підвал «а 2», сарай «Б», літня кухня «В», огорожа 1-3. Згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.14).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 27 липня 1987 року Липівською сільською радою житловий будинко, розташований в АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 (а.с. 9).

Як вбачається з довідки № 977 від 27 листопада 2017 року Липівської сільської ради ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року спадщину фактично прийняла, так як постійно проживала в спадковому будинку але право на спадщину не оформила в зв'язку зі смертю (а.с. 16).

Рішенням Липівської сільської ради народних депутатів № 14 від 15 березня 1990 року переведено погосподарський номер з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року на ОСОБА_2, так як вони проживали разом і вели спільне господарство (а.с. 13).

Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід враховувати зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків та на час відкриття спадщини, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРС 13.04.1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРС 12.05.1985 року №5-24-26 та ін.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 року №12/5-126, в якому зокрема роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05.08.1995 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Згідно п. 3.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2011 року (в редакції від 11.03.2006) технічній інвентаризації підлягають об'єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.

Технічна інвентаризація збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд проводиться з метою: визначення їх фактичної площі та об'єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об'єктів; установлення вартості об'єктів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна» технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна і містить основні відомості про нього (місцезнаходження, склад, технічні характеристики, план та опис об'єкта, наявність самочинного будівництва, перепланування тощо). Технічна інвентаризація може бути проведена за заявою замовника будівництва, власника чи користувача об'єкта нерухомого майна або об'єкта незавершеного будівництва.

Тобто , технічний паспорт - це документ який засвідчує наявність чи відсутність об'єкта нерухомості, його технічні характеристики та опис, наявність якого є обов'язковою.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Як вбачається із технічного паспорту, спірний будинок був побудований до 1987 року, а саме в 1928 році.

Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 31 жовтня 2017 року на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с. 18).

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області від 14 грудня 2017 року на запит суду від 04 грудня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, заведена за заявою ОСОБА_1, однак свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок не видавалося (а.с.24-35).

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, що складається із житлового будинку, в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім'я спадкодавця -свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Згідно пункту 1 статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), передбачений ст.549 ЦК (1540-06) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його

пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. (Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду

України N 13 ( v0013700-92) від 25.12.92 ).

Згідно п.8 даної Постанови, вирішуючи позови спадкоємців про право власності на жилий будинок (квартиру), його (її) поділ в натурі, а також питання, пов'язані з визначенням вартості будівель, судам слід враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що є в постанові від 4 жовтня 1991 р. N 7 ( v0007700-91) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» та в постанові від 22 грудня 1995 р. N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ( v0020700-95 ).

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємецем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 Тобто позивач набув права та обов'язки спадкодавця, тобто спадщина після смерті останньої належить позивачу, а неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на таке спадкове майно, право власності на яке за ОСОБА_1 має бути визнано.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи.

Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги ОСОБА_1, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладаєтьсяна сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за ним же.

На підставі викладеного, керуючись статтями 524-527, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), статтями 12, 13, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 247, 258, 263, 264, 265, 268,293, 315, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Встановити факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого від 06 грудня 1997 року виконачим комітетом Липівської сільської ради народних депутатів Томашпільського району Вінницької області, актовий запис № 45 та ОСОБА_3, зазначена в заповіті складеному 12 квітня 1993 року, засвідченого секретарем виконавчого комітету Липівської сільської ради народних депутатів Бабиною О.М., є однією і тією ж особою.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будину з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 в с. Липівка Томашпільського району Вінницької області (житловий будинок загальна площа - 90,3 кв.м., житлова площа - 38,9 кв.м., матеріал стін, глинобитні, прибудова «а», ганок, «а 1», підвал «А 1», вхід в підвал «а 2», сарай «Б», літня кухня «В», огорожа 1-3).

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2018 року.

Суддя: О. В. Пилипчук