Номер провадження: 22-ц/785/3341/18
Номер справи місцевого суду: 509/2534/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.

представника ОСОБА_3,

ТОВ «Атрекс Лайн», ТОВ «Олан Транс»- ОСОБА_4,

представника ПАТ «Марфін Банк» -ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки, договору іпотеки та додаткових угод, за участю 3-їх осіб: ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Олан-Транс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Атрекс Лайн», та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Олан-Транс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Атрекс Лайн» про стягнення заборгованості,

встановила:

09 червня 2015 року представник позивача ОСОБА_6 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_7 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визнати недійсними: кредитний договір № 385/FO від 31.10.2007 р., додаткові угоди до нього № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р., укладені між ОСОБА_6 та ВАТ «Морський транспортний банк» (далі Кредитний договір),

договір поруки № 03439-СО від 31.10.2007 р. та додаткові угоди до нього № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р. укладені між ОСОБА_3 та ВАТ «Морський транспортний банк»,

договір поруки № 03440-СО від 31.10.2007 р. та додаткові угоди до нього № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р. укладені між ТОВ «Олан-Транс» та ВАТ «Морський транспортний банк»,

договір поруки № 05863-СО від 09.09.2010 р. та додаткову угоду до нього № 1 від 09.09.2010 р. укладені між ТОВ «Атрекс Лайн» та ВАТ «Морський транспортний банк» та нотаріально посвідчений іпотечний договір від 31.10.2007 р. (реєстр. № 6388), укладений між ОСОБА_6 та ВАТ «Морський транспортний банк» щодо нерухомого майна: житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та земельної ділянки, площею 0,1 га, розташованих за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Південна, 28 (далі Договір поруки та Додаткові угоди до нього).

Свої вимоги мотивувала тим, що Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (далі - ВАТ «МТБ»), правонаступником якого по всіх правах та зобовязаннях є ПАТ «Марфін Банк», під час укладення Кредитного договору були порушені умови Закону України «Про захист прав споживачів» щодо належної інформації про всі складові умови кредитного договору (зміст, умови та порядок кредитування, наслідки його укладання) з посиланням на Постанову НБУ № 168 від 10.05.2007 р., у звязку з чим позивача ОСОБА_6 було поставлено банком у вкрай невигідне становище.

3-ті особи: ОСОБА_3, представники ТОВ «Олан-Транс» та ТОВ «Атрекс Лайн» в судові засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду свої письмові клопотання, в яких повністю підтримали позов ОСОБА_6 та просили суд слухати справу за їх відсутністю (т. 2 а.с. 1-6).

Представник відповідача ПАТ «Марфін Банк» в судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, направленим на затягування виконання своїх кредитних зобовязань боржником ОСОБА_6, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, та звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ТОВ «Олан-Транс», ТОВ «Атрекс Лайн» про стягнення заборгованості, в якому, посилаючись на злісне невиконання позичальником ОСОБА_6 умов Кредитного договору № 385/FO від 31.10.2007 р. з Додатковими угодами до нього № 1 від 11.09.2009 р., № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р., просила суд стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3, як поручителя солідарно, з ОСОБА_6 та ТОВ «Олан-Транс», як поручителя солідарно, з ОСОБА_6 та ТОВ «Атрекс Лайн» як поручителя солідарно кредитну заборгованість в сумі 399 708,51 Євро та 1 226 987,40 грн., надавши до зустрічного позову обґрунтований і детальний розрахунок суми боргу.

Представник відповідача ОСОБА_6 зустрічний позов ПАТ «Марфін Банк» не визнала повністю, у тому числі вважаючи недоведеною банком суми кредитної заборгованості у наданому суду розрахунку.

Відповідач ОСОБА_3 та представники відповідачів ТОВ «Олан-Транс», ТОВ «Атрекс Лайн» у судові засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, надіславши до суду свої клопотання, в яких повністю підтримали первісний позов ОСОБА_6, в повному обсязі заперечували проти задоволення зустрічного позову ПАТ «Марфін Банк» та просили суд слухати справу за їхньою відсутністю (а.с. т. 2 а.с. 25-27).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.01.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено, зустрічний позов ПАТ «Марфін Банк» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_6А в солідарному порядку; з ОСОБА_6 та ТОВ «Олан-Транс в солідарному порядку; з ОСОБА_6О та ТОВ «Атрекс Лайн» в солідарному порядку - на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за Кредитним договором № 385/FO від 31.10.2007 р. з додатковими угодами № 1 від 11.09.2009 р., № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р. в сумі 399 708,51 Євро та 1 226 987,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ТОВ «Олан-Транс, ТОВ «Атрекс Лайн» на користь ПАТ «Марфін Банк» в рівних частках судові витрати по сплаті судового збору у сумі 165 026,55 грн., а саме, по 41256,63 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить питання про скасування даного судового рішення та ухвалення нового - про задоволення його позовних вимог, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» відмовити, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для визнання недійсними Кредитного договору, Додаткових договорів, а також Договорів поруки матеріали справи не містять, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з висновком судду першої інстанції стосовно розміру стягнення кредитної заборгованості в солідарному порядку з позичальника ОСОБА_6 і з поручителя ОСОБА_3, та судового збору.

Що ж стосується висновку суду про необхідність стягнення кредитної заборгованості на користь ПАТ «Марфін Банк» з поручителів, якими є юридичні особи: ТОВ «Олан-Транс та ТОВ «Атрекс Лайн», то він є необгрунтованим, а рішення в цій частині таким, що підлягає скасуванню, з винесенням постанови про закриття провадження у справі в цій частині.

Таких висновків колегія суддів дійшла, виходячи за наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2007 року між ВАТ «МТБ», правонаступником по всім правам та обовязкам якого є позивач ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_6 був укладено Кредитний договір №385/FО, до якого були укладені Додаткові угоди №1 від 11.09.2009 р., №2 від 09.09.2010р., №3 від 09.11.2011р. (т.1, а.с. 142-178).

Відповідно до умов п.1.1. Кредитного договору (з урахуванням Додаткових угод), банк надав відповідачу ОСОБА_6 кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у сумі 400000 Євро на споживчі потреби з 31.10.2007 р., з терміном погашення по 28.02.2029 р. включно, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 9,0% річних за фактичний період користування кредитом на суми залишку заборгованості за кредитом, а відповідач ОСОБА_6, в свою чергу, зобов'язався згідно п.1.1. Кредитного договору на умовах, в розмірі та в строки, встановлені договором повернути банку кредит, сплатити щомісячні відсотки за його користування, і відповідно до п.п. 3.1.,3.3 договору, зобовязався сплатити комісію, пеню та штрафи, відповідно п.п. 3.5.,4.1.4.4. Кредитного договору.

Погашення кредиту повинно здійснюватися відповідно до Графіку погашення кредиту (п.1.1. Кредитного договору Додаток №1). Видача коштів за кредитом відбулась на підставі письмових повідомлень (заявок), отриманих від позичальника ОСОБА_6, що є невідємними частинами Кредитного договору (п. 1.1), шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок відповідача ОСОБА_6 у банку згідно п. 1.1., п/п,п/п. 1.2.1., 1.2.2 Кредитного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що банк повністю виконав взяті на себе за Кредитним договором зобовязання та видав відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_6 вищевказану суму кредиту у розмірі 400 000 Євро, факт видачі і отримання якого підтверджується платіжними дорученнями позичальника ОСОБА_6 № 1 від 01.11.2007р. (на суму 100 000 Євро), № 37 от 29.11.2007р. (на суму 20 000 Євро), № 111 від 12.12.2007р. (на суму 280 000 Євро); меморіальними валютними ордерами на загальну суму 400 000 Євро: № 1 від 01.11.2007р. (на суму 100 000 Євро), № 37 от 29.11.2007р. (на суму 20 000 Євро), № 111 від 12.12.2007р. (на суму 280 000 Євро) про зарахування кредитних коштів на поточних рахунок позичальника №1978 (у відповідності до п. 1.2.2. Кредитного договору); довідкою по особовому рахунку 1978 за період з 01.11.2007р. по 12.12.2007р. (т.1 а.с. 202-208).

У відповідності до п. 1.3. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 09.09.2010р.), забезпеченням виконання ОСОБА_6 своїх зобовязань за Кредитним договором виступає: іпотека будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Мізікевича, ж/м Совіньйон, вул. Південна, 28, що належать ОСОБА_6, застава транспортних засобів: чотири вантажних сідлових тягачі MAN 18.410, 2003 року випуску, порука ТОВ «Олан-Транс», порука ТОВ «Атрекс Лайн» та порука ОСОБА_3

Так, 31.10.2007 року між ВАТ «МТБ», правонаступником по всіх правах та зобовязаннях якого є ПАТ «Марфін Банк», та поручителем - відповідачкою ОСОБА_3, в забезпечення виконання зобовязань відповідача ОСОБА_6 за вказаним вище Кредитним договором був укладений Договір поруки № 03439-СО, до якого були укладені додаткові угоди: № 1 від 11.09.2009р., № 2 від 09.09.2010р., № 3 від 09.11.2011р. (т.1 а.с. 179-187).

За змістом вказаного Договору поруки, поручитель ОСОБА_3 солідарно із відповідачем ОСОБА_6 відповідає перед банком за виконання зобовязань останнього за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (пункти 1.1., 1.2. Договору поруки), а у випадку невиконання позичальником (боржником) кредитних зобов'язань, поручитель та позичальник (боржник) відповідають перед банком як солідарні боржники (п.п. 1.4., 2.1, 2.2. договору поруки).

Аналогічні Договори поруки та Додаткові угоди до них № 1 від 11.09.2009р., № 2 від 09.09.2010р., № 3 від 09.11.2011р. були укладені 31.10.2007 року між ВАТ «МТБ», правонаступником по всіх правах та зобовязаннях якого є ПАТ «Марфін Банк», та поручителем - відповідачем ТОВ «Олан-Транс», а також поручителем - відповідачем ТОВ «Олан-Транс» в забезпечення виконання зобовязань позичальника ОСОБА_6 за Кредитним договором.

12.11.2010 року ВАТ «МТБ» змінив своє найменування на ПАТ «Марфін Банк», який є правонаступником ВАТ «МТБ» у повному обсязі по всім його правам та обовязкам (т. 1 а.с. 229-246).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що згідно зі ст.ст. 512-516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, до якого переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи питання про дострокове стягнення з відповідачів за зустрічним позовом на користь ПАТ «Марфін Банк» кредитної заборгованості, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст.1048, 1050, 1054, 1055, 1056 ЦК України.

Також суд зазначив, що згідно із ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Крім того, суд вказав, що згідно ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Так, згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом та відсотками саме в Євро обґрунтовані тим, що кредит позичальнику ОСОБА_6 був наданий в Євро, на момент видачі банк мав вищевказані Ліцензію на право здійснення банківських операцій в іноземній валюті № 66 від 08.05.2003р., Дозвіл № 66-2 від 15.09.2003р., додаток до Дозволу №66-2 15.09.2003р., видані НБУ. Після внесення змін в Закон України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до вимог чинного законодавства банком була отримана Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій від 13.10.2011року та додаток до Генеральної ліцензії від 13.10.2011 р., зазначено вище (т.1,а.с.135-139).

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_6 просив визнати недійсними Кредитний договір, Додаткові угоди до нього, Договори іпотеки, посилаючись при цьому на ст.ст. 215,217,218 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до вищевказаних норм матеріального права, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Вирішуючи питання про те, чи був порушений Закон України «Про захист прав споживачів» при укладенні Кредитного договору, договорів поруки і Додаткових угод, суд виходив із вимог, передбачених ч.ч. 2,10 ст. 11 вказаного Закону України, якими встановлено умови укладення договору про надання споживчого кредиту, а саме: перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Також кредитодавець повинен зазначити строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Оскільки ВАТ «МТБ» при укладенні Кредитного договору виконав всі вищевказані умови, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу ОСОБА_6 у визнані Кредитного договору, додаткових угод, іпотечних договорів, недійсними.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги твердження представниці відповідача ОСОБА_6 з приводу невизнання нею розрахунку суми позову, який банк нібито зробив усупереч Закону, оскільки самою представницею відповідача ОСОБА_6 не було надано суду жодних розрахунків суми боргу ОСОБА_6

Крім того, суд встановив, що вищевказані Додаткові угоди до Кредитного договору були укладені між сторонами саме з ініціативи боржника ОСОБА_6, що підтвердила в суді його представниця, і якому банк неодноразово (тричі) йшов на зустріч, постійно зменшуючи процентну ставку за користування кредитними коштами і відповідно збільшуючи термін остаточного повернення кредиту, що випливає зі змісту самих Додаткових угод.

Позивач ОСОБА_6 у своїй позовній заяві стверджує, що Кредитний договір № 385/FО від 31.10.2007 р. є недійсним, так як нібито суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема приписам п.3.4. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р. Однак, вказане твердження є хибним і голослівним, так як у п.п. 1.2.2. 1.2.5. вищевказаного Кредитного договору, в редакції від 31.10.2007р., зазначені умови відкриття, користування, закриття банківського рахунку, а також вказано, що наведені умови не є вичерпними і відображені у відповідному окремому договорі банківського рахунку фізичної особи, що укладається між банком та фізичною особою під час відкриття цього рахунку.

Щодо тверджень ОСОБА_6 що положення оспорюваного ним Кредитного договору суперечить діючому законодавству, зокрема, положенням ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідності до вказаної норми Закону - споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, але ж сплата комісії за оформлення договору та комісійної винагороди за надання інформаційних послуг була зазначена у Кредитному договорі, погоджена сторонами та оформлена письмовою згодою, а тому підлягає стягненню на користь ПАТ «Марфін Банк».

Крім цього, положення (умова договору) про зобовязання позичальника ОСОБА_6 сплачувати комісійні винагороди, зазначені у Кредитному договорі, з самого початку були передбачені у первісній його редакції, який сторони уклали 31.10.2007р., а саме у п.п. 1.1., 2.2.3., 2.3.16. (у редакції Додаткової угоди №3), а також у Додаткових угодах №2 від 09.09.2010р. (п. 13), та № 3 від 09.11.2011р. (п.п.13.3., 13.4.).

Також слід зазначити, що у своєму первісному позові ОСОБА_6 стверджував, що банк здійснив правочин із використанням нечесної підприємницької практики, ввівши його в оману та поставив в умови, які неможливо виконувати. Однак, суд звертає увагу на той факт, що представницею позивача ОСОБА_6 - не було додано до позову та суду жодних належних та допустимих документальних доказів підтвердження того, що банк ввів його в оману, щодо істотних умов договору та не надав доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення Кредитного договору, а тому вказані твердження ОСОБА_6 є також надуманими і безпідставними.

У разі незгоди з умовами Кредитного договору позивач ОСОБА_6 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і протягом 14-ти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Однак, таким правом позивач ОСОБА_6 не скористався, отримав кредит і протягом значного часу майже 6 років (з 28.11.2008 року по 29.07.2014 року), погашав його, погасивши таким чином 164 985 Євро (т.4, а.с.153).

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 погодився зі всіма умовами Кредитного договору, про що також свідчить укладення та підписання сторонами Додаткових угод до Кредитного договору, та неодноразове звернення до банку із проханнями зміни та реструктуризації кредиту.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, ОСОБА_6 як позичальник і споживач - отримав всю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору.

Крім того, у відповідності до п. 8 Додаткової угоди № 2 від 09.09.2010р., п. 6.2. Кредитного договору (у редакції Додаткової угоди №3 від 09.11.2011р.) позичальник ОСОБА_6 підтвердив, що всі умови Кредитного договору йому зрозумілі, він приймає на себе зобовязання щодо їх виконання, зокрема щодо повернення у встановленні договором строки суми кредиту і сплати всіх належних платежів, несення валютних ризиків, що йому зрозумілі суми та строки платежів, а у разі неналежного виконання ним своїх зобовязань, банк має право звернутися з позовом до суду, вжити інших заходів, що також підтверджується особистим підписом ОСОБА_6

Тобто, позивачем ОСОБА_6 ні до свого позову, поданого в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», ні його представниками під час судових засідань по даній справі - не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність ПАТ «Марфін Банк», який є правонаступником ВАТ «МТБ», при укладенні Кредитного договору, Додаткових угод до нього, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання вказаних Договорів недійсними.

Крім того, у своїй первісній позовній заяві, ОСОБА_6, окрім іншого, просив суд визнати недійсними вищевказані Договори поруки № 03439-СО від 31.10.2007р., № 03440-СО від 31.10.2007р. та № 5693 від 09.09.2010 р., однак не вказавши ні у позові, ні в ході розгляду справи жодних підстав та фактів для визнання їх недійсними, обмежившись лише їх умовами.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь-які права, свободи та інтереси ОСОБА_6, в тому числі із врахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні абсолютно всіх Договорів (кредиту, поруки, іпотеки) та Додаткових угод до них порушені не були, а первісний позов ОСОБА_6 є безпідставним і необґрунтованим, а тому у його задоволенні обґрунтовано відмовлено.

У звязку з цим, строки позовної давності, про застосування якого просила представник ПАТ «Марфін Банк», до вказаних правовідносин судом не застосовуються.

Що стосується зустрічних позовних вимог ПАТ «Марфін Банк», то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статей 525,526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Також, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Крім викладеного, слід зазначити, що у відповідності до ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України - виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За умовами ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.ст. 553,554,559 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (ч.1), поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків (ч.2). Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, та враховуючи, що ВАТ «МТБ» у повному обсязі виконав свої зобовязання по Кредитному договору, а боржник ОСОБА_6 порушив його умови, суд першої інстанції дійшов правомірно висновку про необхідність стягнення із вказаного боржника і поручителя ОСОБА_3 в солідарному порядку кредитної заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що п. 4.1. Кредитного договору передбачено, що при порушенні будь-яких термінів повернення кредиту, сплати відсотків та комісій, передбачених умовами Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, у гривні за курсом НБУ на день здійснення платежу.

У відповідності до п. 4.2 Кредитного договору, за кожен випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобовязань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісій, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми простроченого платежу у гривні за курсом НБУ на день нарахування.

Так, станом на 01.09.2015 року банком були нараховані до стягнення 1 097 741,56 грн. пені за прострочення ОСОБА_6 повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом та нараховані штрафи у сумі 129 245,84 грн.

Крім того, п. 6.3 Кредитного договору передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань здійснюється протягом трьох років із дня, коли відповідне зобовязання повинно бути виконане позичальником. Пунктом 4.4. Кредитного договору (у редакції Додаткової угоди № 3 від 09.11.2011р.) встановлено, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за кредитним договором, встановлюється сторонами тривалістю 3 роки.

У відповідності до п. 2.3.3. Кредитного договору, у разі порушення позичальником якого-небудь зобовязання, в тому числі по поверненню кредиту, та/або сплаті відсотків за користування кредитом, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, виконання інших зобовязань за кредитним договором у повному обсязі шляхом направлення позичальнику відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.ст. 212,611,651 ЦК України щодо зобовязань, строк яких не настав, вважається таким, що настав в зазначену в повідомленні дату.

Оскільки строк прострочення зобов'язань позичальником ОСОБА_6 по поверненню наданого кредиту та відсотків за Кредитним договором становить більш ніж три місяці, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за Кредитним договором у повному обсязі шляхом направлення позичальнику відповідного повідомлення.

19.03.2015 року ПАТ «Марфін Банк» направив всім відповідачам письмову вимогу про усунення порушення, дострокове виконання зобов'язання за Кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка була отримана відповідачами і особисто ОСОБА_6, проти чого не заперечувала його представниця і підтверджується поштовими повідомленнями про її отримання відповідачами з підписами.

Однак ці вимоги були залишені без задоволення та відповіді з боку ОСОБА_6, а вже 09.06.2015 р. ОСОБА_6 звернувся до суду зі своїм позовом до ПАТ «Марфін Банк» про визнання недійсними договорів (т. 1 а.с. 223-228).

Що стосується розміру кредитної заборгованості, відсотків, пені та штрафу, проти якого заперечував позивач за первісним позовом ОСОБА_6, а також представники третіх осіб, то для зясування вказаних питань ухвалою колегії суддів від 27.10.2016 року було призначено по справі судову економічну експертизу (т.2, а.с. 160-164).

Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.04.2017 року на вирішення судової економічної експертизи згідно клопотання експерта були надані уточнені питання (т.4, а.с.10-6-110).

Згідно Висновку вказаної судової експертизи № 5208/5309, складеного 12 жовтня 2017 року (ть.4, а.с.122-156), експерт зазначив, що обгрунтувати та підтвердити первиннимидокументами бухгалтерського обліку надання ВАТ «МТБ» кредиту (основного боргу) за кредитним договором, співставити розміри щомісячних платежів за кредитним договором, додатковими угодами до нього відсотковим ставкам, встановити узгодженість сторонами розміру реальної відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту за укладеним кредитним договором, співставити розміри щомісячних платежів за кредитним договором, встановити розподіл банком сплачених позичальником грошових сум відповідно до умов кредитного договору, встановити розмір заборгованості за тілом кредиту та відсоткам, підтвердити заборгованість за тілом кредиту та відсоткам, а також встановити розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсоткам за користування кредитом, підтвердити первинними документами бухгалтерського обліку нарахування комісій і платежів за надані банківськіпослуги та надання їх банком за кредитним договором- не надається за можливе.

Тобто, таким чином, Висновок експерта не містить майже жодної відповіді на поставлені судом питання перед експертом.

У відповідності до ч.1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 19.10.2016 р. по справі №6-384цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої вказав, що висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Разом з тим, висновок судово-економічної експертизи №5308/5309 від 12.10.2017 року по цивільній справі № 55ц/785/3013/2017, не містить обгрунтованих відповідей на питання, що були поставлені ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.10.2016 року, як було зазначено вище, з висновку експерта вбачається, що надати чіткі та категоричні відповіді на питання не надалося за можливе, оскільки надані для дослідження матеріали є не достатніми.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 року при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати - чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; - чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; - компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; - достатність поданих експертові об'єктів дослідження; - повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; - узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; - обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

За змістом ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Разом з тим, у відповідності до ч. 6 ст. 147 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час проведення експертизи, висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Аналогічна норма цивільно-процесуального права закріплена в редакції ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, а саме ст. 110.

Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, з огляду на викладене, колегія суддів при вирішенні даного спору має виходити не лише з Висновку вищевказаної експертизи №5308/5309 від 12.10.2017 року, а і з письмових доказів, які маються в матеріалах справи.

Так, як було вказано вище, матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_6 31 жовтня 2007 року взяв у кредит у ВАТ «МТБ» грошові кошти у розмірі 400 000 Євро на споживчі потреби, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,5% за фактичний період користування кредитом на суму заборгованості за ним.

Таким чином, зазначеними обставинами підтверджується факт укладення між ОСОБА_6 і ВАТ «МТБ», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», Кредитного договору і отримання ОСОБА_6 за вказаним кредитом 400 000 Євро.

Згідно вищевказаного Висновку експерта та письмових доказів у справі, ОСОБА_6 за період з 28.11.2008 року по 29.07.2014 року сплатив банку грошові кошти за користування кредитом у загальній сумі 164 985 Євро.

Зазначеними обставинами спростовується Висновок судового експерта стосовно відсутності доказів отримання ОСОБА_6 кредиту та його часткового погашення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором №385/FО від 31.10.2007р. (з урахуванням вимоги по достроковому погашенню основного боргу) є непогашеною і станом на 01.09.2015 р. становить 399 708,51 Євро, з яких : 305 098,66 Євро заборгованість за наданим кредитом (основний борг), 94 609,85 Євро заборгованість по сплаті відсотків.

Що стосується суми пені за прострочення сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, то колегія суддів погоджується з Висновком судового експерта про те, що вказана сума має складати 520 850,13 грн., а не ту суму, яка нарахована банком (т.4, а.с.155).

У звязку з цим, колегія суддів вважає за необхідне суму 1 226 987,55 грн., яка стягнута судом з відповідачів на користь позивача за зустрічним позовом зменшити до 650 095,97 грн., із яких: 520 850,13 грн. пеня за прострочення сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитом; 129 245,84 грн. - штраф за невиконання зобовязань за кредитним договором.

Разом з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд безпідставно вирішив питання щодо солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_6 та ТОВ «Олан-Транс», а також з ОСОБА_6 то ТОВ «Атрекс Лайн» кредитної заборгованості, оскільки спір між ПАТ «Марфін Банк» та вказаними юридичними особами не підлягає розгляду в порядку цивільної юрисдикції, а повинен розглядатись в порядку господарської юрисдикції.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України, згідно постанов № 6-1323цс-15 від 30.09.2015 року; № 201/14097/14-ц від 01.03.2017 року, № 185/3629/15-ц від 22.03.2017 року.

З огляду на викладене, оскаржуване судове рішення, в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до ТОВ «Олан-Транс», а також до ТОВ «Атрекс Лайн», підлягає скасуванню і провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

У звязку з цим, колегія суддів вважає за необхідне повідомити учасникам справи, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти зустрічних позовних вимог іншої сторони, та проти оскаржуваного судового рішення, а також доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду, в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_6, є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення у вказаній частині ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_6 в зазначеній частині задоволенню не підлягає.

Що ж стосується рішення, в частині задоволення зустрічних позовних вимог ПАТ «Марфін Банк», то воно не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його в зазначеній частині частково спростовують.

У звязку з викладеним, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до ТОВ «Олан-Транс», ТОВ «Атрекс Лайн», підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині, з повідомленням учасникам справи про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції.

Крім того, абзац другий резолютивної частини рішення після слова «…задовольнити» слід доповнити словом «частково».

Абзаци третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 385/FO від 31.10.2007 р., з додатковими угодами до нього № 1 від 11.09.2009 р., № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р. в сумі 399708,51 Євро та 650 095,97 грн.»

Крім того, у звязку зі зменшенням суми заборгованості, яка підлягає стягненню на користь ПАТ «Марфін Банк», з відповідачів ОСОБА_3, колегія суддів також вважає за необхідне зменшити суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 в рівних частках на користь ПАТ «Марфін Банк» пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» задоволені на 94,756 % від заявлених, то до стягнення належить сума судового збору у розмірі 156 372 грн.

У звязку з цим, абзацчетвертий резолютивної частини рішення слід викласти в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» в рівних частках судові витрати по сплаті судового збору у сумі у сумі 156 372 грн., а саме по 78 186 грн. з кожного».

В іншій частині оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 377, 381 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2016 року, в частині задоволення позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олан-Транс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Атрекс Лайн», скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.

Повідомити учасникам справи, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції.

Абзац другий резолютивної частини рішення після слова «…задовольнити» доповнити словом «частково».

Абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 385/FO від 31.10.2007 р., з додатковими угодами до нього № 1 від 11.09.2009 р., № 2 від 09.09.2010 р., № 3 від 09.11.2011 р. в сумі 399708,51 Євро та 520850,13 грн. (пятсот двадцять тисяч вісімсот пятдесят гривень 13 копійок).

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» в рівних частках судові витрати по сплаті судового збору у сумі у сумі 159000 грн. (сто пятдесят девять тисяч гривень), а саме по 39750 грн. (тридцять девять тисяч сімсот пятдесят гривень) з кожного».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України, яким є Верховний Суд, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2