Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 522/27188/13-ц

провадження № 61-993св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Виконавчий комітет Одеської міської ради, Одеська міська рада, Приватне підприємство «Владелена»,

третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальне підприємство «Ланжерон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 жовтня 2014 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року у складі суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, Приватного підприємства «Владелена» (далі - ПП «Владелена»), третя особа - комунальне підприємство «Ланжерон» (далі - КП «Ланжерон»), про визнання частково незаконними та скасування рішень, витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що 17 січня 2012 року їй стало відомо, що Одеською міською радою 10 липня 2008 року було прийнято рішення № 2906-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4122-V «Про перелік обʼєктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку обʼєктів комунальної власності були внесені, в тому числі, нежитлова будівля загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; нежитлова будівля загальною площею 4,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (павільйон № 1 та № 2). У подальшому рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 серпня 2008 року № 985 було зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на вищезазначені павільйони та видані відповідні свідоцтва про право власності. На підставі вищезазначених рішень Одеської міської ради 20 листопада 2009 року між ПП «Владелена» та Одеською міською радою укладено договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. В. Інбер, 1/4 та 1/5 в м. Одесі. Враховуючи викладене, позивач просила визнати частково незаконними та скасувати рішення Одеської міської ради та витребувати спірне майно.

09 жовтня 2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,що позивачем не доведено право власності на спірні нежитлові приміщення, а оскаржувані рішення виконавчого комітету Одеської міської ради є чинними та ухвалені відповідно до норм законодавства.

05 березня 2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Суд апеляційної інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог. Крім того, судом зазначено, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про наявність оскаржуваних рішень Одеської міської ради ОСОБА_1 дізналась після отримання листа від 17 січня 2012 року № 01-05/130-Б.

21 жовтня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги ПП «Владелена» та Одеської міської ради задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

31 серпня 2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 жовтня 2014 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 фактично користувалася спірною нерухомістю до 2002 року включно. Крім того, встановлено, що спірною нерухомістю вона не користувалася у зв'язку з погіршенням стану здоров'я. Вона не довела факту наявності у неї права власності на павільйони.

30 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового та незаконного висновку щодо доведеності факту, що право власності ОСОБА_1 на зазначені об'єкти не виникло, оскільки відповідно до законодавства, чинного на час придбання спірних приміщень, а саме 10 червня 1992 року, за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 набула статусу власника спірних приміщень і в подальшому правовий режим спірного майна не змінювався.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Пунктом 1 частиною першою статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Друга судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що 10 червня 1992 року між дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45, 5 кв. м., в тому числі двох кам'яних приміщень-павільйонів загальною площею 11, 6 кв. м., розташованих біля «двох шарів» на пляжі «Ланжерон», в парку ім. Т. Г. Шевченко у місті Одесі (Т. 1, а. с. 31).

На виконання цього договору ОСОБА_1 оплатила на користь продавця грошову суму у розмірі 14 964, 34 руб, що підтверджується квитанцією до касового прибуткового ордеру № 1817 від 10 червня 1992 року (Т. 1, а. с. 30), і вищевказані об'єкти були передані для здійснення торгівлі позивачці, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі майна (Т. 1, а. с. 34). Договір не був нотаріально посвідчений.

Придбані за вищевказаним договором приміщення були передані ОСОБА_1 на підставі наказу від 30 вересня 1992 року № 1 до статутного фонду створеного нею МПП «Діва», і саме за рахунок цього майна зазначене підприємство здійснювало свою виробничу діяльність. В останній редакції статуту МПП «Діва» також визначено, що ці об'єкти передані засновником у статутний фонд цього підприємства.

У подальшому позивачкою було здійснено реконструкцію об'єктів нерухомого майна, зазначених у вказаному договорі купівлі-продажу.

04 червня 1999 року ОСОБА_1 було видано три акти державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів до експлуатації, а саме на: кам'яний Павільйон № 1, пл. 5, 8 кв. м., що розташований на пляжі «Ланжерон» у місті Одесі; кам'яний Павільйон № 2, пл. 5, 8 кв. м., що розташований на пляжі «Ланжерон» у місті Одесі; кам'яний кафе-бар «Александровський», пл. 37, 5 кв. м., в тому числі загального приміщення 15, 0 кв. м. (Т. 1, а. с. 70-72).

Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121 була затверджена Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.4 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. В пункті 1.8 зазначено, що державній реєстрації підлягають тільки ті об'єкти нерухомості, будівництво яких закінчено, та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Пунктом 4.1 вказаної Інструкції визначено, що оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Згідно п. 4.2 якщо виконавчий комітет органу місцевого самоврядування відмовить в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна, зацікавлена особа може для вирішення цього питання звернутися в суд або арбітражний суд.

Таким чином, вищевказаною Інструкцією встановлено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України.

На виконання рішення виконкому Одеської міської ради № 149 від 31 березня 2000 року «Про реалізацію програм розвитку Одеського узбережжя» (Т. 1, а. с. 96) КП «Ланжерон» 01 травня 2003 року було прийнято на свій баланс спірні нежитлові приміщення пл. 4, 9 кв. м. кожне (інв. № 92М та № 93М).

15 жовтня 2005 року вищевказані приміщення КП «Ланжерон» були передані в оренду ПМП «Мірт» шляхом укладення договорів від 15 жовтня 2005 року №№ 46/05/Д, 47/05/Д, яке, в свою чергу, передало орендоване нерухоме майно в суборенду ПП «Олімп» шляхом укладення договорів від 02 квітня 2007 року № № 1-02/04, 2-02/04.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22 січня 2009 року, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 16 вересня 2009 року (а. с. 136) МПП «Діва» було відмовлено в задоволенні позовних вимог до КП «Ланжерон», ПП «Олімп» та ПМП «Мірт» про визнання права власності на вищевказані приміщення, визнання недійсними договорів оренди та суборенди двох торгових об'єктів: кіоску «Морозиво» (інв. № 2М, загальна пл. 4, 9 кв. м.), кіоску «Морозиво» (інв. № 93М, загальна пл. 4, 9 кв. м.), розташованих на пляжі «Ланжерон» в м. Одесі, у зв'язку з тим, що ані МПП «Діва», ані ОСОБА_1 не набули у встановленому законом порядку право власності на спірні нежитлові приміщення, що спростовує доводи позивачки про набуття нею права власності на них.

Частинами першою та третьою статті 61 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з вищевикладеними обставинами, Одеською міською радою 10 липня 2008 року було прийняте рішення №2906-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року №4122-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку об'єктів комунальної власності було внесено, в тому числі, нежитлову будівлю, загальною пл. 4,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; нежитлову будівлю, загальною пл. 4, 9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (павільйон №1 та №2).

У подальшому рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 985 від 21 серпня 2008 року було вирішено зареєструвати право власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на вищевказані павільйони та видати відповідні свідоцтва про право власності (Т. 1, а. с. 199).

05 вересня 2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради були видані відповідні свідоцтва про право власності на спірні нежитлові будівлі, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради (Т. 1, а. с. 220-221).

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами встановлено, що право власності на зазначені об'єкти у визначеному законом порядку не реєструвались ні за ОСОБА_1 як фізичною особою, ні за МПП «Діва» - юридичною особою.

Вищевказані обставини були встановлені також постановою Вищого господарського суду України від 16 вересня 2009 року, що набрало чинності (а. с. 136).

Правильним є висновок апеляційного суду про те, що Одеська міська рада отримала право власності на спірні нежитлові приміщення у встановленому законом порядку.

Між Одеською міською радою та ПП «Владелена» були укладені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. В.Інбер, 1/4 та 1/5 в місті Одесі від 20 листопада 2009 року (Т. 1, а. с. 16), а згідно акту прийому-передачі від 27 листопада 2009 року вказані приміщення були передані ПП «Владелена» (Т. 1, а. с. 20).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за виплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки рішення Одеської міської ради №2906-V від 10 липня 2008 року та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 985 від 21 серпня 2008 року, які стали підставою для укладення договору купівлі-продажу від 20 листопада 2009 року, є чинними, можна вважати, що ПП «Владелена» набуло право власності на вищевказане майно правомірно, що спростовує доводи ОСОБА_1 про витребування в підприємства вищевказаних приміщень у порядку статті 388 ЦК України.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 фактично користувалася спірною нерухомістю до 2002 року включно. Однак в подальшому вона спірною нерухомістю не користувалася у зв'язку з погіршенням стану здоров'я.

15 жовтня 2005 року вищевказані приміщення КП «Ланжерон» були передані в оренду ПМП «Мірт» шляхом укладення договорів від 15 жовтня 2005 року №№ 46/05/Д, 47/05/Д, яке, в свою чергу, передало орендоване нерухоме майно в суборенду ПП «Олімп» шляхом укладення договорів від 02 квітня 2007 року №№ 1-02/04, 2-02/04.

20 листопада 2009 року між Одеською міською радою та ПП «Владелена» були укладені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. В.Інбер, 1/4 та 1/5 в м. Одесі (Т. 1, а. с. 16), а згідно акту прийому-передачі від 27 листопада 2009 року вказані приміщення були передані ПП «Владелена» (Т. 1, а. с. 20).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, встановивши, що всупереч вимогам «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, позивач право власності на реконструйовані нежитлові приміщення (павільйони) в державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації не зареєструвала та до органів місцевого самоврядування для оформлення свідоцтва про право власності не зверталася. Тому, право власності ОСОБА_1 на зазначені об'єкти не виникло.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим у справі обставинам.

Доводи касаційної скарги про те, щовідповідно до чинного законодавства на час придбання спірних приміщень, 10 червня 1992 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 набула статусу власника спірних приміщень, і в подальшому правовий режим спірного майна не змінювався, є необґрунтовані. Судами зазначеному надано належну оцінку, та встановлено, що позивач право власності на реконструйовані нежитлові приміщення (павільйони) в державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації не зареєструвала та до органів місцевого самоврядування для оформлення свідоцтва про право власності не зверталася.

Крім того, судами встановлено, що земельні ділянки під будівництво павільйонів ніколи не надавались. Право власності на них об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси, яке виступало продавцем за договором купівлі-продажу від 10 червня 1992 року,не підтверджено.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержання норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 09 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило