Справа №484/2939/16-ц 29.01.2018
Провадження №22-ц/784/248/18
Справа №484/2939/16-ц
Провадження № 22 Ц- 784/248/ 18 Головуючий першої інстанції суддя : Закревський В.І.
Категорія - 59 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2018 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів Лисенка П.П.

Самчишиної Н.В.

із секретарем

судового засідання: Андрієнко Л.Д.

з участю

позивача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13. 12.2017 р., ухвалене суддею Закревським В.І. в приміщенні суду об 11 год. 40 хв. у справі за

позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Первомайської міської ради Миколаївської області ( далі - Первомайська міськрада) (треті особи - ОСОБА_6 та обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Южний») про визнання незаконним рішення Первомайської міськради № 213 від 14.08.1996 р. «Про затвердження актів прийому в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» в частині затвердження акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту ОСОБА_5 на гараж в АГК «Южний», в частині зобов'язання міського комітету ЖКГ видати йому відповідне свідоцтво та скасування свідоцтва про право власності на гараж НОМЕР_1 в АГК «Южний» по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_5 03.12.1996 р.

встановила:

23.09.2016 р. ОСОБА_4 звернувся з позовом про визнання незаконним рішення Первомайської міськради № 213 від 14.08.1996 р. «Про затвердження актів прийому в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» в частині затвердження акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту ОСОБА_5 на гараж в АГК «Южний», в частині зобов'язання міського комітету ЖКГ видати йому відповідне свідоцтво та скасування свідоцтва про право власності на гараж НОМЕР_1 в АГК «Южний» по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_5 03.12.1996 р.

Позивач зазначав, що відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт, виданого відділом комунального господарства м. Первомайська сроком дії до 14.05 1976 р. та продовженого до 01.05.1977 р., він за власні кошти побудував гараж розміром 3.5 м. х 6 м. по АДРЕСА_1, але не ввів його в експлуатацію та його реєстрацію відповідно до вимог закону не здійснив.

В той же час, факт зведення цього будівельного об'єкту та його належність ОСОБА_4 підтверджується рішенням Первомайського міського народного суду від 11.12.1979 р. в якому зазначено, що гараж є спільною власністю ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_7

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 гаражем став користуватися її новий чоловік ОСОБА_5, який згодом, відповідно до рішення Первомайської міськради № 213 від 14.08.1996 р. ввів його в експлуатацію та отримав відповідне свідоцтво про право власності на спірний гараж.

Вважаючи таке рішення органу місцевого самоврядування незаконним в частині введення гаражу в експлуатацію та зобов'язання МК ЖКГ про видачу ОСОБА_5 відповідного свідоцтва про право власності на гараж позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2017 р., у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення та повернення справи на повторний розгляд до місцевого суду, вважаючи що суд внаслідок неналежного з'ясування обставин справи та неправильної оцінки доказів, прийшов хибних висновків про недоведеність позову, не врахувавши при цьому наявність достовірних доказів незаконності рішення міськради та безпідставність набуття ОСОБА_5 права власності на спірний гараж.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення з врахуванням Перехідних Положень розділу XIII ЦПК в межах оскарження, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції на час звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний (але не вичерпний) перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним правового акту органу державної влади, або органу місцевого самоврядування.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

При вирішенні такого судового звернення суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, позивач зазначав про те, що про наявність оскаржуваного рішення, яке стало підставою визнання за відповідачем права власності на спірний гараж, йому стало відомо лише у 2011 році при розгляді його позову до ОСОБА_5 про витребування гаражу у відповідача.

В той же час, оскільки вимога позивача стосується прав забудовника з 1977 р., та оспорювання рішення Первомайської міськради ухваленого у 1996 році, то щодо цих прав та підстав незаконності такого рішення мають застосовуватися норми ЦК (1963 р), Закону України «Про власність», Закону СРСР «Про кооперацію» та положення Примірного Статуту кооперативу по б у д ів н и ц т в у та експлуатації колективних гаражів-стоянок для автомобілів і мотоциклів, що знаходяться в особистій власності громадян, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 16 листопада 1962 року № 1318.

Зокрема, ст. 2 ЦК (1963 р.) передбачалося створення та існування кооперативних та інших громадських організацій.

До того ж, постановою Ради Міністрів Української PCP від 16 листопада 1962 року № 1318 затверджено примірний статут кооперативу по б у д ів н и ц т в у та експлуатації колективних гаражів-стоянок для автомобілів і мотоциклів, що знаходяться в особистій власності громадян.

Цим нормативним актом встановлені підстави та умови створення подібних кооперативів, умови прийняття до їх складу та виключення власників автомобілів, права членів кооперативу.

Відповідно до пунктів 20-25 Статуту кожному члену кооперативу надається в постійне користування бокс або місце стоянки для автомобіля чи мотоцикла, що належить йому у відповідності з внесеним паєм та нормою площі, встановленої для цієї марки автомобіля, мотоцикла.

Член кооперативу зобов'язаний внести грошові кошти в розмірі паю повністю до початку будівництва.

Розмір паю кожного члена кооперативу має дорівнювати вартості будівництва боксу або місця стоянки для одного автомобіля, мотоцикла.

Член кооперативу зобов'язаний внести всі витрати по управлінню гаражем-стоянкою та його експлуатації в розмірі, визначеному загальними зборами.

Член кооперативу по будівництву та експлуатації гаража-стоянки не може бути одночасно членом іншого кооперативу по будівництву та експлуатації гаража-стоянки.

Член кооперативу має право: а) користуватися наданим йому боксом або місцем стоянки протягом усього часу існування кооперативу; б) добровільно, по своїй заяві, вийти з кооперативу в який завгодно час як до початку, так і після закінчення будівництва; в) передавати за згодою загальних зборів членів кооперативу свій пай і право користування боксом або місцем стоянки батькам, чоловіку (жінці), дітям або рідним братам чи сестрам, якщо ці особи мають власний автомобіль чи мотоцикл, зареєстрований у встановленому порядку.

Відповідно до приписів ст. 15 Закону України «Про власність» член гаражного кооперативу, який повністю вніс власний пай за гараж, наданий йому у користування, набуває право власності на це майно.

Такі підстави набуття права власності на гараж виникають лише з часу прийняття цього закону, тобто з 1991 року.

Що стосується інших об'єктів нерухомості, то до прийняття цього закону статтею 100 ЦК ( 1963 р) була передбачена можливість набуття у власність лише житлового будинку за умови виділення для будівництва земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав дозвіл на виконання будівельних робіт, виданого відділом комунального господарства м. Первомайська сроком до 14.05.1976 р. та продовженого до 01.05.1977 р., для будівництва за власні кошти гаражу розміром 3.5 м. х 6 м. по АДРЕСА_1.

Доказів того, що під забудову була виділена земельна ділянка позивачем не надано і підчас судового розгляду не встановлено.

Відсутні також докази прийняття його у експлуатацію та реєстрацію відповідно до вимог діючого на той час закону, що є обов'язковим для його легального введення до цивільно-правового обороту.

Рішенням виконкому Первомайської міської ради народних депутатів № 419 від 18.06.1985 р. «Про організацію автогаражного кооперативу» затверджено протокол загальних зборів від 13.04.1985 р. автогаражного кооперативу в складі 38 індивідуальних володільців транспортних засобів, з присвоєнням кооперативу найменування «Южний».

Цим же рішенням рекомендовано особам, які фактично збудували гаражі на території кооперативу здійснити дії щодо вступу до кооперативу та прийняття його статуту.

Серед осіб, які стали засновниками та членами новоствореного кооперативу прізвище ОСОБА_4 відсутнє.

В ході судового розгляду він не надав доказів вступу у члени кооперативу та виділення йому у користування гаражу під номером 115 або 120 чи під будь-яким іншим номером.

Пояснення голови кооперативу та відповідна довідка належним доказом, що підтверджує ці обставини не являється, оскільки відсутня як заява ОСОБА_4 про вступ до кооперативу так і відповідне рішення загальних зборів чи правління про прийняття у члени кооперативу.

Не надано також і доказів сплати вступного (пайового) та членських внесків членом кооперативу, або зарахування балансової вартості зведеного об'єкту в рахунок пайового внеску.

Після прийняття статуту, яким надані повноваження правлінню щодо прийняття та виключення з членів кооперативу, рішенням правління кооперативу «Южний» від 10.02.1990 р. (протокол № 19 ) прийнято до складу членів кооперативу ОСОБА_5 замість вибулої Бєлоусової ( а. с. 96)

В судовому засіданні позивач підтвердив, що право користування гаражем, який не був прийнятим у експлуатацію, він передав своїй доньці Бєлоусовій.

Той факт, що саме Бєлоусова правомірно користувалася гаражем як член кооперативу, а згодом уступила своє право у відповідності до вимог п. 25 Примірного статуту ОСОБА_5, який був чоловіком її матері, саме і підтверджується наведеним рішенням правління.

Зазначене рішення не було оскаржене у відповідності до вимог статуту та є чинним.

В подальшому ОСОБА_5 здійснив дії щодо прийняття, виділеного у користування гаражу НОМЕР_1 у експлуатацію та його реєстрацію на праві власності.

Рішення Первомайської міськради № 213 від 14.08.1996 р. «Про затвердження актів прийому в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» в частині затвердження акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту ОСОБА_5 на гараж в АГК «Южний», в частині зобов'язання міського комітету ЖКГ видати йому свідоцтва про право власності на гараж НОМЕР_1 в АГК «Южний» по АДРЕСА_1, прийняте у відповідності до вимог діючого на час його прийняття законодавства та прав і законних інтересів позивача не порушує.

Суд повно та всебічно дослідив наведені дійсні обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов правильного, обґрунтованого зібраними доказами висновку про відсутність правових підстав для визнання рішення органу місцевого самоврядування не законним та скасування відповідного правовстановлюючого акту

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про набуття права власності на гараж не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що йому виділялась земельна ділянка для забудови та що він здійснив дії, які б свідчили про закінчення будівництва та прийняття його у експлуатацію.

Оскільки він не набув прав забудовника, або власника новоствореного об'єкту чи його користувача, як член кооперативу, то оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування його законних прав та інтересів не порушує.

Безпідставними є посилання на рішення Первомайського міського народного суду від 11.12.1979 р., адже по-перше, це рішення не має преюдиційного значення при розгляді цієї справи, відповідно до приписів ч.2 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час судового розгляду), оскільки у справі за позовом про порядок користування гаражем не приймали участі відповідачі та треті особи.

По-друге, судом не визнавалося право власності ОСОБА_4 на гараж, а лише визначено порядок користування цим об'єктом з дружиною.

Інша інтерпретація змісту цього рішення буде фактично означати легалізацію введення до цивільно-правового обороту об'єкта нерухомості в супереч положенням діючого на той час цивільного законодавства.

Посилання на те, що акт прийняття гаражу в експлуатацію складено 15.08.1996 р., а оспорюване рішення, яким його затверджено, прийняте 14.08.1996 р., не заслуговують на увагу, оскільки із змісту акту видно, що його підписано комісією та затверджено оспорюваним рішенням саме 14.08.1996 р., а секретарем виконкому підписано 15.08.1996 р.

Це добре видно, як із змісту копії цього акту (а.с. 164) так із копії цього ж акту на (а.с.20-21 справа №2/1421/1705/12)

Інші посилання на незаконність оспорюваного рішення також не підлягають врахуванню, оскільки ні акт прийняття гаражу в експлуатацію ні саме рішення органу самоврядування його законних прав та інтересів не порушує.

Доводи апелянта про порушення його права власності та позбавлення його результатів праці також не заслуговують на увагу, оскільки доказів набуття права власності на гараж не встановлено, а вимог про відшкодування вартості будівництва він не заявляв та відповідних доказів на підтвердження цих вимог не надавав. Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено судом з порушенням закону. Наведене не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13. 12.2017 р.- залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складений 02 лютого 2018 р.