Справа №646/2201/17
№ пров. 2/646/143/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.18 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Теслікової І.І.,

За участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

Позивача ОСОБА_2,

Представника позивача ОСОБА_3,

Відповідача ОСОБА_4,

Представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочинів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що дія в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочинів з посиланням на те, що укладені договори є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення можливого позбавлення ОСОБА_4 права власності за рішенням суду під час виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2015 року, 17.07.2015 року та спрямовані на невиконання вищезазначеного рішення суду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити.

Перший відповідач ОСОБА_4 та його представник проти задоволення позову заперечували з посиланням на те, що оскаржувані договори не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст. ст. 203,215 ЦК України, та не можна кваліфікувати як фіктивними. Юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на квартиру № 40,41 ОСОБА_7 зареєстровано. Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків та позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеними договорами дарування.

Другий відповідач ОСОБА_6, що дія в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 у призначене судове засідання не зявилась, надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що оскаржувані договори не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст. ст. 203, 215 ЦК України, юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на квартиру № 40,41 ОСОБА_7 зареєстровано, просила суд розглянути справу за її відсутністю, у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши думку позивача, представника позивача, першого відповідача його представника, відзив на позовну заяву другого відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного.

У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, за яку діяла на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 785 від 11.12.2013 року, її мати ( законний представник) ОСОБА_6 укладено 27.03.2014 року нотаріально посвідчений договір дарування, який зареєстрований в реєстрі № 653. Відповідно до умов якого, ОСОБА_4 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_7 прийняла у власність ( дар) квартиру № 40 ( сорок), що розташована в м. Харкові, вул. Жовтневої Революції, буд.№ 9.

Крім того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, за яку діяла на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 785 від 11.12.2013 року, її мати ( законний представник) ОСОБА_6 укладено 27.03.2014 року нотаріально посвідчений договір дарування, який зареєстрований в реєстрі № 655. Відповідно до умов якого, ОСОБА_4 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_7 прийняла у власність ( дар) квартиру № 41 ( сорок один), що розташована в м. Харкові, вул. Жовтневої Революції, буд.№ 9.

Статтями 12, 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач підставою для визнання договору дарування недійсним позивач вказує на фіктивність, а саме на те, що вищезазначені договори були укладені з метою уникнення можливого позбавлення ОСОБА_4 права власності за рішенням суду під час виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2015 року,17.07.2015 року.

Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Відповідно до ч. 5ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір дарування від 27.03.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 зареєстрований в реєстрі за № 655 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за яку діяла на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 785 від 11.12.2013 року, її мати ( законний представник) ОСОБА_6 та договір дарування від 27.03.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 зареєстрований в реєстрі за № 653 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за яку діяла на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 785 від 11.12.2013 року, її мати ( законний представник) ОСОБА_6 не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст. ст. 203,215 ЦК України, юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на квартиру № 40,41 ОСОБА_7 зареєстровано, що підтверджується витягом № 19645391 від 27.03.2014 року та витягом № 19642241 від 27.03.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності та здійснювались та здійснюються дії на утримання цього майна власником.

Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків.

Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеними договорами дарування, позивач не є стороною оскаржуваних договорів та арешт на квартиру 40,41, що розташована в м. Харкові, вул. Жовтневої Революції, буд.№ 9, які належали до 27.03.2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2004 року, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики від 21.05.2010 року накладений не був.

Посилання позивача на те, що укладені договори є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення можливого позбавлення ОСОБА_4 права власності за рішенням суду під час виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2015 року,17.07.2015 року та спрямовані на невиконання вищезазначеного рішення суду суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 21.05.2010 року, за період з 18.04.2011 р. до 24.06.2015 року, у розмірі 49983,64 грн. (Сорок девять тисяч девятсот вісімдесят три грн. 64 коп.), прострочення виконання грошового зобовязання 3 % річних за договором позики від 21.05.2010 року, за період з 18.04.2011 р. до 24.06.2015 року, у розмірі 18743,86 грн. (Вісімнадцять тисяч сімсот сорок три грн.. 86 коп.), суму боргу за договором позики від 08.08.2013 року у розмірі 259200,00 грн. (Двісті пятдесят девять тисяч двісті грн. 00 коп.)., прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 08.08.2013 року інфляційні втрати, за період з 09.11.2013 року до 24.06.2015 року, у розмірі 196780,26 грн. (Сто девяносто шість тисяч сімсот вісімдесят грн.. 26 коп.), прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 08.08.2013 року 3 % річних, за період з 09.11.2013 року до 24.06.2015 року, у розмірі 12633,34 грн. (Дванадцять тисяч шістсот тридцять три грн. 34 коп.), прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 08.08.2013 року неустойку за період з 09.11.2013 року до 24.06.2015 року у розмірі 768528,00 грн. (Сімсот шістдесят вісім тисяч пятсот двадцять вісім грн..00 коп.). В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Судовий збір сплачений позивачем у розмірі 3654,00 грн. стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Вжиті заходи забезпечення позовних вимог за ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.07.2014 року, а саме: арешт на майно, а саме: зареєстровані за ЗАТ «Енерго-інвест груп» транспортні засоби: автомобіль марки МАЗ моделі 53366, 2000 року випуску, та автомобіль типу автокран більше 20Т-С марки КРАЗ моделі : 65101 КС4574А (V=14860), 1994 року випуску, житловий будинок № 30, який розташований по вул. Бахчисарайське шосе у селищі Куйбишеве, м. Ялта, АО Крим, та зареєстрований за ОСОБА_4 відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.11.2005 року, реєстровий номер 1906 після набрання чинності рішенням суду скасовані.

Додатковим рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.07.2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 проценти від суми неповернутої позики за договором позики від 08.08.2013 року за період з 08.08.2013 року по 24.06.2015 року у розмірі 152195,67 грн. (сто пятдесят дві тисячі сто девяносто пять грн. 67 коп.).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2015 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.06.2015 року змінено, скасоване в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за прострочення виконання грошового зобовязання 3% річних за договором позики від 21.05.2010 року, процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 21.05.2010 року, за період з 18.04.2011 року по 24.06.2015 року у розмірі 49983,64 грн. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 08.08.2013 року задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 259200,00 грн., % в розмірі 36% на рік від суми неповернутої позики у розмірі 152195,67 грн, штрафні санкції, у сумі 411395,67 грн. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних за договором позики від 08.08.2013 року та інфляційних витрат відмовлено. В інший частині рішення залишено без змін.

Отже, арешт на квартиру 40,41 що розташована в м. Харкові, вул. Жовтневої Революції, буд.№ 9., які належали ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2004 року, накладений не був.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеними договорами дарування, позивач не є стороною оскаржуваних договорів та арешт на квартиру 40,41, що розташована в м. Харкові, вул. Жовтневої Революції, буд.№ 9., які належали до 27.03.2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2004 року, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики від 21.05.2010 року накладений не був. Оскаржуваний договір дарування від 27.03.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 зареєстрований в реєстрі за № 655 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за яку діяла на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 785 від 11.12.2013 року, її мати ( законний представник) ОСОБА_6 та договір дарування від 27.03.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 зареєстрований в реєстрі за № 653 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 16.03.2003 року, за яку діяла на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 785 від 11.12.2013 року, її мати ( законний представник) ОСОБА_6 не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст. ст. 203,215 ЦК України, та не можна кваліфікувати як фіктивними. Юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на квартиру № 40,41 ОСОБА_7 зареєстровано. Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 78-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 203,215,234 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 29.01.2018 року.

Суддя І.І. Теслікова