02.02.2018 Справа № 363/1164/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, третя особа - КП «Вишгородське БТІ», про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на нього,

встановив:

ОСОБА_2 в березні 2016 року звернувся до суду з даним позовом і після уточнення позовних вимог (18.04.2016 р. та 17.10.2016 р.) просив визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області № 2 від 26.01.2005 року про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, скасувати свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 03.03.2005 року та визнати за ним права власності на цей житловий будинок.

Свої вимоги мотивував тим, що вказаний будинок ним успадковано після смерті 29.11.1986 року батька - ОСОБА_4, в зв'язку з чим державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Шостак В.А. 08.06.1987 року видано свідоцтво про право на спадщину.

В 2015 році від сільської ради довідався, що не є власником будинку, який незаконно згідно рішення сільської ради передано у власність відповідачу ОСОБА_3 (його онуку) та незаконно оформлено право власності на нього.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечив. Зазначив, що позивач успадкував інший житловий будинок, коли ним оформлено право власності на нове будівництво, що будувалось з 1998 року, а найбільше з 2005 року дотепер. У жовтні 2004 року за письмовою згодою позивача ОСОБА_2, його дружини ОСОБА_6, їхньої дочки ОСОБА_7, виконкомом Новосілківської сільської ради переведено особовий рахунок в по господарській книзі на відповідача ОСОБА_3, а в січні 2005 року оформлено право власності на спірний житловий будинок (здійснено первинну реєстрацію права власності).

Тоді ж, 13.02.2004 року позивач подарував йому земельну ділянку під будинком.

У такій спосіб його дід (позивач по справі) та баба - ОСОБА_6 за своїм волевиявленням відчужили на його корись житловий будинок та землю під ним.

Останніми право власності на житловий будинок не було зареєстровано, а первинну реєстрацію здійснено зразу на нього.

Після 2005 року він постійно володіє та користується вказаним будинком в якому також весь час вільно проживає його дід (позивач по справі). З того часу ним, як власником будинку здійснено його суттєве поліпшення здійснено витрати на проведення ремонту, утримання будинку, сплату комунальних послуг (електропостачання, постачання газу, тощо), укладено відповідні договори, тощо. У спірному будинку відповідач проживає разом зі своєю дочкою.

Після смерті бабусі - ОСОБА_6 в 2012 році та вселення в будинок його тітки ОСОБА_7 відносини між сторонами погіршились, виник спір з приводу права власності на майно.

Посилаючись на ці обставини відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, які по справі сплинули.

КП «Вишгородське БТІ» подали письмові заперечення проти позову, посилались на те, що первинну реєстрацію права власності на спірний будинок здійснено з дотриманням, вимог Наказу Міністерства юстиції від 07.02.2002 року № 7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухоме майно», Закону України від 16.05.2002 року № 661 «Про заходи щодо створення системи реєстрації прав власності на нерухоме майно» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і поданих документів.

Право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 станом на 2005 рік не було зареєстровано.

Ніякі інші особи за реєстрацією права власності на цей будинок до підприємства не звертались.

Новосілківська сільська рада Вишгородського району Київської області також подав письмові заперечення проти позову, посилались на те, що станом на 2004 рік право власності ОСОБА_2 на спірний будинок зареєстровано не було. За домовленістю позивача, його померлої дружини ОСОБА_6, дочки ОСОБА_7, сина ОСОБА_8 оформлення зазначеного будинку здійснювалось одразу на онука ОСОБА_3 (відповідача). Після переведення особового рахунку ОСОБА_3, як голова господарського двору, подав заяву на оформлення права власності на спірний будинок. За таких обставин вважають, що сільська рада діяла в межах своїх повноважень та у спосіб визначений Законодавством України, згідно фактичних правовідносин, що виникли між сторонами.

Заслухавши сторони, представника відповідача, свідків, суд дійшов наступного.

Встановлено, що після смерті 29.11.1986 року ОСОБА_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 успадкував, згідно із записом по господарської книги № 70 Новосілківської сільської ради в с. Новосілки житловий будинок дерев'яний, обкладений цеглою, критий шифером, з пічним опаленням, збудований 1962 року, житлова площа 52,40 кв.м, з надвірними будівлями: літньою кухнею, сараєм, погребом на земельній ділянці площею 0,40 га, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 08.06.1987 року, довідкою виконкому Новосілківської сільської ради № 85 від червня 1987 року.

Згідно із записом погосподарської книги НОМЕР_1 та рішення виконкому № 54 від 22 жовтня 2004 року, особовий рахунок НОМЕР_1 щодо домогосподарства по АДРЕСА_1 переведено зі ОСОБА_9 на ОСОБА_3, згідно заяви про це ОСОБА_2 від 19.06.2004 року, ОСОБА_6 від 20 вересня 2004 року, ОСОБА_3 від 15.09.2004 року.

Первинна реєстрація права власності на спірний будинок згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» позивачем не провадилась.

13.08.2004 року згідно договору зареєстрованому виконкомом Новосілківської сільської ради від 18.09.2004 року № 330, ОСОБА_2 (позивач) подарував ОСОБА_3 (відповідачу) земельну ділянку площею 0,445 га по АДРЕСА_1

В подальшому за заявою ОСОБА_3 від 25.01.2005 року право власності на спірний будинок з господарськими спорудами, згідно рішення виконкому Новосілківської сільської ради від 26.01.2005 року № 2 оформлено за відповідачем в порядку п. 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28.01.03 р. №6/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.03 р. № 66/7387.

Згідно заяв ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 від 25.01.2005 року, останні не заперечували проти оформлення права власності на спірний будинок за відповідачем, оскільки той є головою господарського двору та земельна ділянка під будинком належить йому на праві власності.

На підставі вказаного рішення відповідачем оформлено право власності на нерухоме майно від 03.03.2005 року щодо спірного житлового будинку.

Згідно акту обстеження умов проживання від 10.06.2016 року ОСОБА_3 постійно проживає у вказаному будинку АДРЕСА_1 разом з дружною ОСОБА_10 та сином ОСОБА_11 2014 року народження.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживають в іншій частині будинку з окремим входом. З 2012 року між ними почали виникати сварки.

Встановлено, що з 2005 року ОСОБА_3 вільно володіє й користується належним йому на праві власності спірним будинком, несе витрати на його утримання, сплачує комунальні послуги, здійснив ремонт, провів газопостачання до будинку, підвів трьохфазне електропостачання, а також побудував бетонну огорожу домогосподарства, замінив покрівлю будинку та приміщення кухні, обклав тротуарною плиткою навколо будинку, провів водопровід та каналізацію до будинку, змінив вікна в будинку на металопластикові, замінив двері, утеплив та облицював його, тощо.

Зазначене підтверджується копіями накладних на будівельні матеріали, копіями платіжних доручень про здійснення витрат на будівельні товари, копіями договорів на виконання монтажних робіт, копіями договорів на поставку продукції та монтаж та копіями актів приймання виконаних робіт в період часу з 2006 по 2012 роки.

Показаннями в суді свідка ОСОБА_12, щодо проведення ремонту спірного будинку в 2008, році, який постачав покрівельні матеріали на замовлення відповідача.

Показаннями в суді свідка ОСОБА_13, щодо здійснення в 2008 - 2009 роках ремонтних робіт в спірному будинку відповідачем, утеплення будинку, заміни паркану, брущатки, дверей, вікон, прокладки електричного кабелю та газифікації тощо, що здійснювалось коштами відповідача по справі.

Про такі ж обставини показали в суді свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Також свідок ОСОБА_13 суду показав про обставини оформлення права власності на спірний будинок, на зборах сільської ради коли він був членом виконкому в 2005 році та присутній на цих зборах, й повідомив, що право власності оформлялось за відповідачем за згоди позивача, який підтвердив про це, написавши письмову заяву.

Крім того, свідок ОСОБА_8 (син позивача й батько відповідача) в суді посвідчив, що спірний будинок збудовано його матір'ю і батаком. В 2004 - 2005 роках за згодою всіх членів сім'ї, коли постало питання проведення газу і оформлення права власності на будинок, вирішили, що будинок та земельна ділянка під ним будуть оформлені на відповідача. У позивача грошей для цього та проведення ремонту не було.

За письмовими заявами матері, батька, сестри, його та відповідача здійснено оформлення права власності на будинок. В подальшому власними коштами та коштами сина здійснено капітальний ремонт й поліпшення житлового будинку, проведено газ, встановлено бетонний паркан, зроблено дах, утеплення й опалення будинку, проведено водопостачання, дві скважини, два колодязі, трьохфазне електропостачання до будинку, тощо.

Кошти вкладались в будинок, оскільки відповідач був власником будинку, коли позивач ніяких витрат в ремонті й утриманні будинку не ніс, проте має можливість постійно проживати в будинку.

03.08.2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, забезпечено визнання та захист державою таких прав.

Вказаним законом запроваджено державну реєстрацію речових прав на об'єкти нерухомого майна.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно ч.ч. 1,2,4,5,6,7 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майно підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом,

В Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна.

Державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомогомаїїна.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1-6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При вирішенні справи суд зазначає, що відповідач правомірно, в спосіб не заборонений законом набув право власності на будинок та земельну ділянку під ним, як цілісний майновий об'єкт і з того часу (2005 р.) вільно, відкрито володіє ним.

Право власності на будинок за відповідачем зареєстровано згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за письмовою згодою позивача, як тогочасного володільця майна, який мав спірний будинок на тому праві, що діяло до набрання чинності вказаним Законом.

Встановлено, що позивач вільно, на власний розсуд, не будучи позбавлений права належно оформити право власності на спірний будинок, шляхом написання власноруч заяв передав (відступив, надав) таке право відповідачу.

При цьому ніхто із заінтересованих осіб, на права та обов'язки яких вплинуло зазначене волевиявлення, проти вказаних дій не заперечував, про що подали відповідні заяви.

Вже внаслідок оформлення права власності на спірний будинок на відповідача, позивач не ніс витрати з приводу такого оформлення та подальшого утримання нерухомого майна.

Доводи позову про те, що право власності на спірний будинок оформлено поза/всупереч волі позивача, який про це випадково дізнався лише в 2015 році, свого підтвердження не знайшли й повністю спростовується сукупністю досліджених судом письмових доказів та показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_3

Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 з цих обставин суд до уваги не приймає, як необґрунтовані й такі, що матеріалам справи не відповідають і ними спростовуються.

З огляду на виниклі правовідносини, стороною позивача в суді не доведено, що спірним рішенням виконкому та оформленим на його підставі свідоцтвом порушено права позивача.

Саме внаслідок згоди останнього виконком прийняв рішення й оформив право власності на будинок за відповідачем.

З того часу відповідач більше десяти років вільно відкрито володіє спірним будинком, вклав значні кошти в його поліпшення, власним коштом ніс тягар витрат по утриманню нерухомого майна.

В контексті викладеного суд зазначає, що без законних на те підстав не можна ставити під сумнів право особи мирно володіти своїм майном, як це гарантовано ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги викладене суд вважає, що порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача, які б підлягали захистові в цій справі не встановлено, а задоволення позову навпаки може призвести до порушення прав відповідача на мирне володіння своїм майном, порушення принципів пропорційності інтересів, а також певності та передбачуваності правових відносин у демократичному суспільстві, коли особа розраховує на гарантований захист і визнання права, які виникли в не заборонений Законом спосіб.

Таким чином підстав для задоволення позову судом не встановлено, в задоволенні якого слід відмовити.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити повністю.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Суддя