АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/371/18 Головуючий у 1-ій інстанції - Батрин О.В.
П О С Т А Н О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року про відмову у задоволенні подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим ІванаСергійовича щодо тимчасового обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України до моменту виконання останньою рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2011 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості у розмірі 512 895,72 доларів США та 674 764 грн. 06 коп. в тому числі шляхом звернення стягнення на майно, належне відповідачеві шляхом продажу такого майна з прилюдних торгів.

Подання мотивувала тим, що боржник тривалий час ухиляється від виконання судового рішення, в той час як за період з 2013 по 2017 роки боржник неодноразово перетинала кордон України, що свідчить про наявність у останньої грошових коштів для погашення боргу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року у задоволенні подання відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на доводи, викладені у поданні, просить зазначену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою подання задовольнити у повному обсязі.

Сторони, будучи повідомленими про розгляд справи належним чином, в судове засідання не з'явилися, у зв'язку з чим на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № 47062016 щодо примусового виконання виконавчого листа №2/1316/1055/2011, виданого 26.06.2012 року Пустомитівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості у розмірі 512 895,72 доларів США та 674 764 грн. 06 коп. в тому числі шляхом звернення стягнення на майно, належне відповідачеві шляхом продажу такого майна з прилюдних торгів.

Постановою державного виконавця від 01.04.2015 року зазначене виконавче провадження відкрито, а боржникові встановлено строк для добровільного виконання рішення суду.

Крім того, 01.04.2015 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на усе майно боржника в межах суми боргу та оголошення заборони на його відчуження.

У червні 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Також, державним виконавцем здійснено запити до уповноважених органів з метою встановлення наявності у власності боржника рухомого та нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням, а також з того, що державним виконавцем не здійснено усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій, спрямованих на виконання судового рішення.

Колегія суддів з таким висновком погоджується повністю.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України(в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали), питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент звернення державного виконавця до суду з поданням), виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За положеннями п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Разом з тим, за змістом ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником зобов'язань самостійно протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)» означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

В даному випадку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження не вбачається факт умисного ухилення боржника від виконання власних боргових зобов'язань.

Так, державним виконавцем накладено арешт на нерухоме майно, належне ОСОБА_4, зокрема: земельні ділянки, будинок, об'єкти незавершеного будівництва, які можуть бути реалізовані в рахунок погашення заборгованості у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, зі змісту судового рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2011 року слідує, що заборгованість з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрексімбанк» має бути стягнута саме шляхом продажу з прилюдних торгів нерухомого майна, належного відповідачеві, зокрема: земельної ділянки площею 0,1200 га та житлового будинку АДРЕСА_1.

Матеріали подання державного виконавця не свідчать про те, що державним виконавцем вчинялися будь-які дії, спрямовані на реалізацію з прилюдних торгів майна відповідача, на яке накладено арешт, та за рахунок якого може бути частково або повністю погашено заборгованість ОСОБА_4.

Також варто зауважити, що за весь час проведення виконавчого провадження боржник жодного разу не притягався до відповідальності згідно ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, державним виконавцем не доведено, що органами ДВС були вжиті усі можливі та необхідні дії для забезпечення виконання рішення суду(зокрема, не реалізовано майно боржника, на яке накладено арешт), а також не надано суду підтверджень намірів боржника виїхати за межі України саме з метою уникнення відповідальності, а тому, в даному випадку, постановлення ухвали про обмеження боржника у праві виїзду за межі України порушуватиме конституційне право боржника на вільне пересування.

Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374,375 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 26 січня 2018 року.

Головуючий

Судді