Справа № 639/7443/17
Провадження № 2/639/582/18
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Кричевської В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», третя особа: філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору лізингу недійсним, відшкодування моральної шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», третя особа: філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору лізингу недійсним, відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд: визнати договір № 2273 Фінансового лізингу від 17 травня 2017 року укладений між ним та ТОВ «Єврокар Україна» недійсним, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» сплачені кошти у сумі 85 800, 00 грн., а також стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» спричинену моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, 17 травня 2017 року позивач уклав у Харківській філії ТОВ «Єврокар Україна», договір № 2273 фінансового лізингу, вартість предмету лізингу становила 163 000, 00 грн. У відповідності до умов договору позивачем було сплачено на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» два авансових платежі у розмірі 75 000, 00 грн. та 10 800, 00 грн., на загальну суму 85 800, 00 грн.

За умовами договору відповідач повинен був передати позивачу предмет лізингу у строк який становить не більше 90 календарних днів, однак відповідач вказані умови договору не виконав, не передав позивачу предмет лізингу чим порушив умови договору.

Окрім того позивач посилається на те, що в договорі лізингу відсутні основні його умови, договір містить несправедливі умови, не були дотримані вимоги закону відносно нотаріального посвідчення правочину, у звязку з викладеним він і просить визнати вказаний договір недійсним та повернути йому кошти сплачені відповідного до цього договору.

Також позивач вказує, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, внаслідок приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації, яку він оцінює у сумі 20 000 грн.

У зв'язку з викладеним позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Позивачв судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача по справі в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 3 ст. 223, ст. ст. 280,281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі.

Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що 17 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», в особі представника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності №37 від 01.01.2017 року (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №2273. (а.с. 6-13)

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 1.3. договору лізингу від 17 травня 2017 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно п. 1.1 договору фінансового лізингу, предметом лізингу є автомобіль «Daewoo Genra Comfort», обєм двигуна 1 500, тип КПП 5 МТ, привід 2WO.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до п. 8.2. договору фінансового лізингу 2273 від 17.05.2017 року, вартість предмету лізингу становить 163 000, 00 грн.

Як вбачається з п. 9.2. авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у Додатку № 1 до даного Договору.

Відповідно до п. 10.1.договору фінансового лізингу 2273 від 17.05.2017 року, лізинговий періодичний платіж це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: - відсотки (проценти) за користуванням обсягом фінансування в розмірі 20 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); - частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); - комісія за супроводження договору у розмірі 6 відсотків.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що ніяких Додатків до договору він не бачив та не підписував.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктом 1.7 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувач протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію Договору; Авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу.

На виконання умов договору ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» було сплачено 10 800, 00 грн. з призначенням платежу: «авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 2273 від 17.05.2017 року», а також було сплачено 75 000, 00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 2273 від 17.05.2017 року», однак предмет лізингу у користування позивача відповідачем так надано і не було.(а.с. 14)

Відповідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі.

Проте, окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу.

Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Згідно з п.2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідченні підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема договір фінансового лізингу.

Таким чином, умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Вказана позиція також викладена в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Таким чином договір фінансового лізингу №2273 від 17 травня 2017 року є нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 18 січня 2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» 85 000,00 грн. (а.с. 14)

Відтак вказані кошти підлягають стягненню з відповідача та поверненню позивачу ОСОБА_1

Стосовно інших твердженьсторони позивача про те, що договір фінансового лізингу був укладений без зазначення основних умов договору: характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України) не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Вказана позиція викладена також в п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9.

Як зазначалось у рішенні вище, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

В даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу автомобіль «Daewoo Genra Comfort» є індивідуально визначеною річчю, оскільки в Договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що дозволяло б відокремити предмет лізингу з-поміж інших автомобілів «Daewoo Genra Comfort».

Суд також вважає необхідним зазначити, що рішенням Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 передбачено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому послуги.

Окрім того, умови щодо визначення ціни є незрозумілими містять багато формул, тому визначити остаточну ціну дійсно неможливо.

Зазначені обставини є істотними, оскільки якби ОСОБА_1 володів цією інформацією, не вступив б у правовідносини з відповідачем ТОВ «Єврокар Україна».

За ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа № 1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з наведеного, при вирішенні спору між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, справа № 1-26/2011 та слід врахувати, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.

Вказані обставини також приймаються судом, однак виходячи з того, що договір був укладений без дотримання нотаріальної форми, суд приходить до висновку, що він є нікчемним.

Щодо вимог відповідача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування моральної шкоди позивач посилається на моральні страждання, які були йому заподіяні невиконанням відповідачем договірних зобов'язань. При цьому відповідних доказів щодо втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя позивач не надав. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач оцінив у розмірі 20 000, 00 грн., при цьому не обґрунтував з чого він виходив, визначаючий зазначений розмір. Сам факт звернення до суду не є підставою для визнання у позивача моральної шкоди та її відшкодування.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, за вказаних обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

З огляду на все вищевикладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У зв'язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір підлягає стягненню з ТОВ «Єврокар Україна» на користь держави на підставі положень 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір складає 1 відсоток ціни позову 858, 00 грн.

А, отже з ТОВ «Єврокар Україна» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 858, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 16, 22, 23, 184. 215, 216, 220, 227, 229, 230, 625, 799, 806 ЦК України, ст. 1 ,3, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 1, 2, 4, 7, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст. 6, 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», третя особа: філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору лізингу недійсним, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, р/р 9 в АТ «Райффайзен банк Аваль», МФО 380805, юридична адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, корп.57, 6 поверх, офіс 57/1) на користь ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1, паспорт серії МН 102746, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) сплачені за договором фінансового лізингу №2273 від 17 травня 2017 року грошові кошти у сумі 85 800 грн. (вісімдесят пять тисяч вісімсот гривень).

У задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, р/р 9 в АТ «Райффайзен банк Аваль», МФО 380805, юридична адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, корп.57, 6 поверх, офіс 57/1) на користь держави (Державна судова адміністрація України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Липська, 18/5, код ЄРДПОУ 26255795, код класифікації доходів бюджету 22030106, реквізит рахунку: ГУК у м. Києві/ м. Київ/22030106, код за , Б анк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, МФО 820019, Рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у сумі 858,00 грн. (вісімсот пятдесят вісім гривень).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 08.02.2018 року.

Суддя В.В. Труханович