Справа № 163/2334/17
Провадження № 2/163/21/18
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

12 лютого 2018 року м.Любомль

Любомльський районний суд Волинської області у складі:

головуючої - судді Гайдук А.Л.,

за участю секретаря судового засідання Голядинець О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в :

07.09.2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зазначеним позовом, у якому просила визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №2 по вул.Вокзальна, 9, в м.Любомль Волинської області.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником зазначеної квартири, де проживає з чоловіком ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5. У квартирі також зареєстрований син чоловіка - відповідач ОСОБА_3, який з дня реєстрації 11.08.2005 року у даному житлі не проживає. На неодноразові звернення, останній відмовляється знятись з реєстрації за даною адресою. Реєстрація відповідача у спірному житлі заважає позивачу належним чином використовувати свою власність, зокрема позбавляє можливості оформити житлову субсидію. Оскільки відповідач ніколи у приналежній їй квартирі не проживав та має інше місце проживання, тому зняття з реєстрації жодним чином не порушить його прав.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з наведених у ньому підстав, просила його задовольнити та не заперечила проти заочного розгляду справи. Суду пояснила, що відповідач приїхав до них з Росії та у нього не було документів. Оскільки він є сином її чоловіка та мав намір їхати назад в Росію, йому виготовили усі документи та вона погодилась на його реєстрацію у приналежній їй квартирі. У спірному житлі відповідач фактично не проживав, а лише декілька разів приїздив погостити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, вказала на наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу на праві власності житлом, та просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку.

За таких обставин, зі згоди позивача суд провів заочний розгляд справи в порядку ст.280 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідженими у справі доказами судом встановлено наступне.

З копії договору купівлі-продажу квартири від 12.03.1992 року та копії свідоцтва про укладання шлюбу серії І-ЕГ №442917 від 09.05.1992 року встановлено, що позивач ОСОБА_3 (дошлюбне Веремчук) ОСОБА_6 придбала у виконавчого комітету Любомльської міської ради народних депутатів квартиру, яка знаходиться в м.Любомль по вул. Вокзальна, 9/2, Волинської області (а.с.4, 6).

Копією реєстраційного посвідчення №22/100 від 23.03.1992 року стверджено, що ОСОБА_1 є зареєстрованим власником вище вказаної квартири (а.с.5).

Відповідно до довідки Любомльської міської ради про склад сімї від 07.09.2017 року №2701, у квартирі АДРЕСА_1, окрім позивача, зареєстровані її: чоловік ОСОБА_4 та доньки: ОСОБА_7, ОСОБА_5 (а.с.11).

За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області від 26.09.2017 року, відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.08.2005 року зареєстрований у приналежній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_1 (а.с.16).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 показав, що відповідач ОСОБА_3 дійсно доводиться йому сином. Останній до нього приїхав з Росії ще у неповнолітньому віці (синові не було ще й 16 років) та мав намір їхати назад в Москву до матері, однак у нього не було документів. Виготовивши необхідні документи та прописавши у приналежній позивачу квартирі, син поїхав в Росію, після чого лише декілька разів приїжджав у гості. Позивач неодноразово просила у відповідача виписатись з квартири, однак на такі звернення він ніяким чином не реагував. Раніше з сином спілкувались по телефону, але приблизно 3-4 роки назад з ним втрачено звязок, додзвонитись до нього він не може та сам син до нього не телефонує.

Свідок ОСОБА_5, яка позивачу доводиться дочкою, в судовому засіданні підтвердила, що відповідач у спірній квартирі фактично не проживав, а лише декілька разів приїздив у гості.

Свідок ОСОБА_8, яка проживає у сусідньому будинку від позивача, суду показала, що в останнє бачила відповідача три роки назад, коли він приїздив до позивача погостювати. Від того часу вона його більше не бачила.

Отже, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено факт реєстрації відповідача у спірному житлі та його відсутності за цією адресою принаймі не менше трьох років.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п.39 постанови від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

ОСОБА_3 понад один рік за адресою належної позивачу квартири не проживає, що обєктивно знайшло своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Судом не встановлено поважності причин не проживання відповідача в спірному житлі, а також чинення перешкод відповідачу зі сторони позивача в користуванні цим житлом.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод позивачу в користуванні приналежним їй на праві власності житлом шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим по вул.Вокзальна, 9/2, в м.Любомль Волинської області.

За викладених обставин позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

У відповідності до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені і документально підтверджені останньою судові витрати у виді судового збору в сумі 640,00 грн. та за розміщення у пресі судового оголошення в розмірі 180,00 грн.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 141 259, 263, 265, 282 ЦПК України, на підставі ст.ст.16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати по справі в загальній сумі 820 (вісімсот двадцять) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте Любомльським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_3, місце реєстрації: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення складено та підписано 13.02.2018 року.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук