АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 715/2603/15

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.,

секретар Собчук І.Ю.

за участю: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, її представників - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи - Глибоцька районна державна адміністрація, приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Бреславська - Григорчак С.О., приватний нотаріус ОСОБА_8, про визнання договорів дарування недійсними та повернення майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_6 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 в грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними та повернення майна.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 15 листопада 2012 року на підставі договору купівлі - продажу ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0,0564 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1. На вказаній землі ним був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

_________________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/7/18 Головуючий у 1 інстанції: Маковійчук Ю.В.

Категорія: 21 Доповідач: Литвинюк І.М.

Зазначав, що влітку 2015 року під час роботи на дворі позивачу стало погано, він відчув запаморочення, після чого почав погано спати, відчував постійну втому, головні болі, у зв'язку з чим для полегшення болю вживав обезболюючі ліки, антидепресанти.

Оскільки ОСОБА_1 не міг тривалий час перебувати на вулиці та з метою оформлення документів на завершений будівництвом будинок, для цих цілей ним була зроблена довіреність на ОСОБА_3.

Також посилався на те, що в серпні 2015 року відповідачка ОСОБА_3 запропонувала позивачу укласти з нею шлюб, оскільки лікувати та доглядати вона його могла лише в якості дружини, а тому 21 серпня 2015 року вони зареєстрували шлюб.

У зв'язку з погіршенням стану здоров'я, 23 вересня 2015 року брат позивача ОСОБА_9 викликав додому лікаря - психіатра КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня», яка після огляду позивача рекомендувала його госпіталізувати. Однак ОСОБА_3 його в лікарню не відвезла.

28 вересня 2015 року ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_10 привезли позивача до нотаріуса в смт. Глибока, як йому пояснила ОСОБА_3, для того, щоб приписати до будинку їх дитину ОСОБА_11 Він у нотаріуса підписав декілька документів, не читаючи їх змісту, оскільки йому було дуже погано та важко навіть сидіти. Що говорив йому нотаріус, позивач також не пам'ятає.

Наступного дня, 29 вересня 2015 року, відповідачка ОСОБА_3 та її батько ОСОБА_10 відвезли позивача до психіатричної лікарні, де він знаходився на стаціонарному лікуванні до 06 листопада 2015 року. Після цього він дізнався, що позивачка з дитиною переїхали проживати в спірний будинок в с. Коровія Глибоцького району, зібравши та передавши йому речі для того, щоб відвезти батькам в с. Турятка Глибоцького району. При цьому відповідачка йому повідомила, що жити з ним не буде і щоб він в с. Коровія Глибоцького району не приїздив.

Під час підготовки позовної заяви позивачу також стало відомо про те, що розпорядженням Глибоцької районної державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 322 йому надано дозвіл на укладення договору дарування житлового будинку, хоча з такою заявою він не звертався.

Зазначав, що під час укладення вказаних договорів не розумів значення вчинюваних ним дій та не мав наміру відчужувати спірне майно, при тому, що іншого майна у нього немає, а тому просив суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28 вересня 2015 року, що укладені між ним та відповідачкою ОСОБА_3

У зв'язку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 здійснила відчуження спірного нерухомого майна, також просив витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1, яке було відчужено 02 грудня 2015 року на підставі договорів дарування, укладених між ОСОБА_3 та її сестрою ОСОБА_6

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, від 28 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_3, та зареєстрований в реєстрі за № 17170.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, від 28 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за реєстровим № 17170.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, які були відчужені на підставі договорів дарування, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_6

На рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2016 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилаються на те, що суд грубо порушив їх права, не призначивши повторну судово-психіатричну експертизу у справі, первісна експертиза є неповною та не відповідає дійсності, оскільки позивач на момент вчинення оспорюваних договорів усвідомлював значення своїх дій.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних договорів через стан здоров'я не мав можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи те, що житловий будинок та земельна ділянка вибули з володіння ОСОБА_1 на підставі договорів дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, майно підлягає витребуванню від набувача ОСОБА_6

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 проживали в цивільному шлюбі з 2000 року. 21 серпня 2015 року між ними було зареєстровано шлюб. Сторони мають спільну дитину ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

15 листопада 2012 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу придбав земельну ділянку площею 0,0564 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 Чернівецької області.

На вказаній земельні ділянці був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, право власності на який було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 за № 1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

28 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, реєстровий номер №17170, та договір дарування земельної ділянки площею 0,0564 га, кадастровий номер НОМЕР_1, реєстровий номер №17173, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначено в ст. 203 ЦК України, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Статтею717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Із роз'яснень, викладених у п. 16 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, проведена 17 серпня 2016 року судово-психіатрична експертиза за № 509 зробила категоричний висновок про психічний стан ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування.

Згідно з даним висновком, при укладенні оспорюваних договорів ОСОБА_1 виявляв ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі органічного судинного депресивно-маячного розладу та за своїм станом на момент вчинення договорів дарування 28 вересня 2015 року не міг розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та керувати ними.

Проте, під час слухання справи в суді апеляційної інстанції колегією суддів за клопотанням представника відповідача на підставі ч. 2 ст. 150 ЦПК України, для усунення суперечностей з іншими матеріалами справи, на що було вказано представником відповідача, призначено повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Одеській обласній клінічній психіатричній лікарні № 1. Позивач та його представник заперечували проти задоволення даного клопотання.

Відповідно до листів голови судово-психіатричної експертної комісії КУ «ООМЦПЗ» від 14 вересня 2017 року № 584 та від 22 грудня 2017 року № 767 матеріали цивільної справи повернуто без виконання у зв'язку з тим, що на неодноразові виклики підекспертний ОСОБА_1 на засідання судово-психіатричної експертної комісії не з'являвся.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив, що на даний час він є психічно здоровою людиною, експертиза проводилась довго і для нього психологічно дуже важко ще раз проходити таку експертизу.

Колегія суддів не вважає неявку ОСОБА_1 на засідання комісії для проходження експертизи ухиленням від її проходження, метою якого є неможливість проведення експертизи, оскільки існували суб'єктивні причини, на які вказував ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_1 брав участь у проходженні експертизи в суді першої інстанції, а в ухвалі апеляційного суду від 12 жовтня 2017 року про призначення повторної судово-психіатричної експертизи зазначено про проведення даної експертизи за матеріалами цивільної справи та медичними документами. Однак головою судово-психіатричної експертної комісії в листі від 22 грудня 2017 року зазначено про неможливість проведення повторної експертизи за матеріалами цивільної справи та медичними документами.

За клопотанням представника позивача судом апеляційної інстанції, для роз'яснення наданого висновку експертизи, було вирішено питання про виклик експертів, якими проведено судово-психіатричну експертизу від 17 серпня 2016 року.

З пояснень ОСОБА_13 - судово-психіатричного експерта ЧОПЛ, яка була доповідачем у даній експертизі, вбачається, що у своїй роботі експерти користуються «Международной классификацией болезней 10-ого пересмотра». У п'ятому розділі «Психические расстройства и расстройства поведения» даної класифікації існують певні шифри, за якими за узагальнюючими критеріями класифікуються психічні хвороби. Характер хвороби передбачає, що вона може мати як хронічну, так і гостру форми, а можуть бути періодичні розлади. Якщо це психоз, який обмежується певними часовими межами, то судові медики-експерти відносять це до тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності.

Крім того, експерт пояснила, що підхід до проведення судово-психіатричної експертизи був комплексний і встановлювався стан здоров»я ОСОБА_1 саме у визначений в ухвалі суду період. У ОСОБА_1 була проблема з психікою, це був судинний психічний розлад і на час укладення договорів дарування 28 вересня 2015 року психотична симптоматика характеризувалась загальмованістю мисленевої діяльності і жодна людина в такому стані не може адекватно сприймати та оцінювати ситуацію.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих на дослідження експерту медичних документів амбулаторного хворого ОСОБА_1, до психіатричної лікарні 24 вересня 2015 року, тобто, за декілька днів до укладення спірних договорів дарування, із заявою про хворобливий стан ОСОБА_1 звернувся його брат ОСОБА_9.

В даній заяві було зазначено, що ОСОБА_1 захворів, боїться виходити з дому, замкнувся в собі, проблеми в сім'ї, самостійно з'явитись не може. Дані обставини свідок ОСОБА_9 підтвердив в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори дарування були укладені 28 вересня 2015 року, тобто, за день до госпіталізації ОСОБА_1 до Чернівецької психіатричної лікарні, де останній перебував на лікуванні з 29 вересня 2015 року по 06 листопада 2015 року.

Згідно з п. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіривши доводи позивача щодо його психічного стану у момент вчинення спірних правочинів, враховуючи те, що висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки наявні в справі докази, в своїй сукупності, за допомогою яких оцінюється внутрішній, психічний стан ОСОБА_1, свідчать про тимчасову недієздатність ОСОБА_1 як учасника цих правочинів в момент їх укладення.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в своїх запереченнях посилаються на висновок лікаря-психіатра № 093/к-2017 приватної психіатричної клініки м. Одеса та висновок спеціаліста № 322-АБ/2017 ГО «Захист кожному» від 28 лютого 2017 року, згідно з якими висновок судово-психіатричної експертизи від 17 серпня 2016 року № 509 є завідомо невірним та не може бути використаним для встановлення істини у справі. На момент вчинення правочину ОСОБА_1 був дієздатним, міг усвідомлювати і відповідально реалізовувати свої цивільні права.

Колегія суддів вважає такі посилання безпідставними, оскільки наявна в матеріалах справи судово-психіатрична експертиза проведена відповідно до ухвали суду, належними особами, які попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а надані відповідачем висновки спеціалістів колегією суддів не беруться до уваги, оскільки не містять висновку щодо стану психічного здоров'я ОСОБА_1 на час складання договору дарування, а є рецензією на висновок судово-психіатричної експертизи. Разом з тим, доказів про наділення вказаних осіб такими повноваженнями матеріали справи не містять.

Також, як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок по АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1, яке він не збирався відчужувати.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами, надав їм належну оцінку, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, законно та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 вчинив правочини у момент, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому визнання правочинів недійсними з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а також не містять передбачених законом підстав для скасування правильного по суті рішення.

Ураховуючи викладене, на підставі ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 січня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

В.В. Яремко