Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1095/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Є.У.№ 331/1137/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегія суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження цивільну справу за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з вищевказаним позовом. Зазначало, що за договором відступлення права вимоги від 17.12.2012 р., укладеним з ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», товариство набуло право вимоги за кредитним договором від 07.07.2005р., укладеного між Банком та ОСОБА_3 Посилаючись на те, що станом на 18.12.2016р. кредитні зобов'язання ОСОБА_3 не виконані, розмір заборгованості становить 30 209,12 грн., із яких за відсотками - 10 970,12 грн., за пенею 19 239, 04 грн., позивач просив суд стягнути вказану суму боргу з позичальника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_4 в солідарному порядку.

Заперечуючи проти позову, представник відповідачів адвокат ОСОБА_5 зазначав, що строк дії кредитного договору скінчився у липні 2010 року, судовим рішенням ввід 03.08.2011 року з відповідачів стягнута вся заборгованість за договором, судове рішення виконано, виконавче провадження закрито. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що позивачем не доведений факт набуття права вимоги за договором. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив адвокат у судовому засіданні.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідачі зазначають, що повністю виконали свої зобов'язання за кредитним договором, заборгованість за яким була стягнута в судовому порядку до набуття позивачем права вимоги. Вважають апеляційну скаргу необґрунтованою, а судове рішення таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні у зв'язку із такими обставинами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт набуття права вимоги за кредитним договором, заборгованість за яким вже стягнута на користь банку судовим рішенням від 03.08.2011р., яке виконано позичальником у повному обсязі, виконавче провадження закрито.

Дійшовши обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, а тому у відповідності до ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Судом установлено, що 07.07.2005 р. між ЗАТ «Акціонерний комерційний промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №04-0209/02-01, за умовами якого останньому було надано кредит на суму 50 000 грн. з виплатою 18% річних зі строком повернення не пізніше 06.07.2010р. шляхом внесення щомісячних платежів у відповідності до графіка, що є невід'ємною частиною договору. Протягом 2005-2007 р.р. сторони вносили зміни до договору в частині, що регулювала порядок сплати щомісячних процентів, способів забезпечення зобов'язань, тощо (а.с.8-15).

За умовами кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 06.07.2010р. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п.3.3 цього договору, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитом є шістдесятий день від дня нарахування процентів, що не сплачені у встановлений цим договором строк, але не пізніше дати кінцевого терміну повернення кредиту та процентів за ним (а.с. 8-12: п.2.2,2.3 кредитного договору).

Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені порукою ОСОБА_4, яка зобов'язалася у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, відповідати перед кредитором як солідарний боржник (а.с. 16-17).

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.08.2011 року з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» стягнута заборгованість за кредитом, розмір якої станом на 10.06.2011 року становив 21 371, 25 грн., із яких заборгованість за кредитом 16 359, 61 грн., за відсотками, нарахованими з 30.11.2010р. по 09.06.2011 р. - 2 151, 41 грн., пеня з 10.06.2010р. по 09.06.2011р. - 2 860,22 грн. (а.с.213).

Виконавче провадження із примусового виконання вказаного судового рішення закінчено 02.06.2016р.(а.с.214).

17.12.2012р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким останнє набуло право вимоги, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3, на суму заборгованості, розмір якої станом на 17.12.2012 р. становив за тілом кредиту 16 359, 62 грн., за відсотками - 2 270 грн. (а.с.49).

Відповідно до розрахунку заборгованості, за період з 17.12.2012 р. до 30.11.2016 р. товариством нараховано 10 970 грн. відсотків і 19 239,04 грн. пені. (а.с.171-172).

Із вказаного розрахунку також вбачається, що з 27.04.2015р. по 06.07.2016р. на виконання вищевказаного судового рішення відповідачами вносилися суми на погашення заборгованості, що існувала станом на 10.06.2011 р. (а.с.171-172).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-120 цс 15,21 вересня 2016 року у справі № 6-2739цс15.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Також, відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України відступлення права вимоги, яке має наслідком заміну кредитора у зобов'язанні, передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що договір факторингу є укладеними у відповідності до вимог закону, при його укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем набуття права вимоги за кредитним зобов'язаннями відповідачів є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Кредитор у відповідності до ст.1048 ЦК України вправі вимагати від позичальника нарахованих за договором процентів і пені, оскільки наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє кредитні зобов'язання сторін і не позбавляє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом з тим, як встановлено судом, строк дії кредитного договору скінчився у липні 2010 року. У червні 2011 року Банк позивався до боржників з вимогами про стягнення всієї заборгованості за кредитом, за процентами і пенею, нарахованими як в період дії, такі і після закінчення кредитного договору до 10.06.2011 р. включно, судовим рішенням від 03.08.2011р. позов задоволено. Виконання судового рішення, як вбачається із розрахунку заборгованості, відбувалося з 27.04.2015р. по 05.07.2016р.

Заперечуючи проти позову, відповідачі просили, у тому числі, і про застосування строків позовної давності.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша та третя статті 264 ЦК України).

Зміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки після переривання строку позовної давності - з серпня 2011 року і до моменту звернення з цим позовом до суду - 13.02.2017р. минуло понад три роки. Вказана обставина у відповідності до ст.266, ст.267 ч.4 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Внесення відповідачами платежів на погашення кредиту протягом квітня 2015р. - липня 2016р. не свідчить про визнання ними свого боргу або іншого обов'язку, оскільки вказані дії були вчинені на виконання судового рішення від 03.08.2011р., ці дії мали місце після спливу трирічного строку.

За положенням ст.376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За вказаних обставин оскаржуване рішення у відповідності до ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у задоволенні позову.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції не підлягають компенсації за рахунок відповідачів, оскільки за результатами апеляційного перегляду судового рішення позовні вимоги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: