У х в а л а

05 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/9772/16

провадження № 61-5988зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

розглянув заяву ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, відповідно до положень статей 354, 355 ЦПК України, про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним вище позовом, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивував тим, що в період з 27 серпня 1983 року до 30 березня 2004 року перебував у шлюбі з ОСОБА_8, від якого має доньку ОСОБА_4 Під час шлюбу ними було придбано вищевказане нерухоме майно, яке є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно. 26 липня 2015 року ОСОБА_8 померла. Спадкоємцем майна померлої є донька ОСОБА_4, яка не визнає його права на частку у спільній сумісній власності і звернулась до нотаріальної контори та має намір оформити право на спадщину на усе спірне майно. 26 січня 2016 року він звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частки вказаного вище майна, проте отримав відмову. Зазначив, що до смерті ОСОБА_8 вони з нею користувалися спірним нерухомим майном за усною домовленістю, між ними ніколи не виникало спорів із цього приводу і вона ніколи не оспорювала його права на цю спільну сумісну власність. Оскільки ОСОБА_4 не визнає його (позивача) право на частку у спільній сумісній власності та не надає йому доступу до майна, ОСОБА_6 просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, з посиланням на неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень статті 22 КпШС України та статей 57, 60 СК України.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

01 лютого 2018 року заяву ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи поданої заяви, колегії суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями статті 355 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; 4) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із тексту поданої заяви про перегляд судового рішення вбачається, що заявник просить переглянути рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року у справі № 6-10696св 15 про визнання прилюдних торгів нежитлової будівлі, свідоцтва про право власності недійсними, скасування державної реєстрації, визнання права власності;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року у справі № 6-6156св 15 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин.

Як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, заявник наводить:

- постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та про стягнення боргу за договором позики.

За загальним правилом, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції; має місце недотримання правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеній у постанові Верховного Суду України.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити виходячи з наступного.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, постановлена у справі про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, один з яких помер після розірвання шлюбу. По суті спір виник між батьком та донькою.

Разом з цим, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року постановлена у справі, де предметом спору було визнання недійсними прилюдних торгів з продажу нежитлової будівлі, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності, а ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року постановлена у справі про визнання майна особистою приватною власністю, яке набуте за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин.

Таким чином, зі змісту заяви та доданої до неї копій судових рішень колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 і 17 червня 2015 року не вбачається неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки надані ухвали постановлені у справах з різним предметом спору, підставами позову і змістом позовних вимог, порівняно зі справою про перегляд якої подано заяву.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України (№ 6-612цс15 від 01 липня 2015 року) не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки її ухвалено у справі з приводу спору між подружжямщодо визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ, та про стягнення боргу за договором позики, тобто не вбачається, що при розгляді вказаної справи встановлені судами фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спорів, є тотожними у порівнянні зі справою, в якій постановлена ухвала про перегляд якої подано заяву, а, відповідно, правовідносини між сторонами, які брали участь у розгляді справ подібні, і має місце невідповідність висновку викладеному у постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права, при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції, в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не може бути підставою для допуску справи до провадження Верховного Суду.

Оскільки наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно з вимогами статті 355 ЦПК України є підставою для перегляду судових рішень, то у допуску справи до провадження Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись статтею 360 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, за заявою ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта