АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Гаращенка Д.Р.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвала Подільського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року про повернення позовної заяви (суддя Шаховніна М.О.) у справі № 758/10786/16-ц Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: Фізична особа підприємець ОСОБА_3, про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український МіжнароднийБанк» (далі - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», Банк) про захист прав споживачів, а саме просив визнати дії ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» щодо надання квитанції платіжного терміналу недержавною мовою неправомірними та зобов'язати відповідача надавати усі наступні квитанції платіжних терміналів українською мовою.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, а саме надання доказів сплати судового збору.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду позивач подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилився на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Вказував, що повертаючи позовну заяву у зв'язку з не усуненням недоліків, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22.09.2016 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

01 грудня 2016 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляційною скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2016 скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції.

02 лютого 2018 року на адресу Апеляційного суду м. Києва від ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач зазначив, що оскільки спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати є Закон України «Про судовий збір», то цей закон і підлягає застосуванню.

Вважав, що оскільки ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено звільнення споживача від сплати судового збору, позивач ОСОБА_1 не є таким, що звільняється від сплати судового збору за подання позову у даній справі.

З урахуванням викладеного просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в серпні 2016 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживача, в якій зазначив, що від сплати судового збору звільнений на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

02 вересня 2016 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме позивачу необхідно було сплатити судовий збір за подання позову немайнового характеру у розмірі 1 102,40 грн.

На виконання ухвали суду від 02.09.2016 ОСОБА_1 19 вересня 2016 року надіслав на адресу суду заяву про усунення недоліків, в якій вказував на те, що він звільнений від сплати судового збору в порядку ч. 3 ст. 22 Закону, на підставі чого просив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі.

Ухвалою від 22 вересня 2016 року Подільський районний суд м. Києва визнав позовну заяву ОСОБА_1 неподаною та повернув позивачу.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати є Закон України «Про судовий збір», яким не передбачено звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви споживачем.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду та вважає його неправильним, з огляду на наступне.

Позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам ст. 119 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали).

Відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) до позовної заяви подається документ, що підтверджує сплату судового збору.

У відповідності до ч. 1 ст. 119 (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 119 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

При поданні у серпні 2016 року позовної заяви ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір. Як на підставу звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 посилався на положення ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», так як позовні вимоги обґрунтовувались цим же Законом.

Після отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 надіслав на адресу суду першої інстанції заяву, в якій також вказав на підстави звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону (в редакції на час подання позову та постановлення оскаржуваної ухвали) споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушеннями їх прав.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено пільги щодо сплати судового збору.

Разом з тим від часу прийняття Закону України «Про судовий збір» до нього неодноразово вносилися зміни.

Внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон № 484-VIII).

Суттєво підвищено ставки судового збору, а також одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору (відповідно викладено в новій редакції і статті 4, 5 Закону України «Про судовий збір».

Так, Закон № 484-VIII є спеціальним законом у питаннях звільнення від сплати судового збору. Стаття п'ята цього закону передбачала безумовне звільнення від сплати судового збору споживачів, але внаслідок викладення статті 5 цього Закону в новій редакції згідно із Законом № 484-VIII споживачі на сьогодні відсутні в переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору у всіх судових інстанціях.

Поряд з цим зміни до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав не внесено.

При цьому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законом саме в цій сфері захисту прав споживачів, звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством і встановлює певні особливості судового захисту прав споживачів, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними до положень статті п'ятої Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб'єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об'єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій. У цьому Законі не йдеться про звільнення споживачів від оплати судового збору загалом за подання до суду будь-якої інстанції будь-якого з об'єктів справляння судового збору.

Разом з тим, застосовувати частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» обов'язково слід у системному зв'язку з нормами статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику об'єкта справляння судового збору та з урахуванням правил врегулювання темпоральної колізії, зокрема правила відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше.

Статті 3 і 4 Закону України «Про судовий збір» визначають, що об'єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом України тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об'єкта справляння судового збору.

Аналіз норми частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв'язку з положеннями статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», зокрема статті п'ятої зазначеного закону в редакції Закону № 484-VIII, приводить до висновку, що споживач, право якого порушене і який у зв'язку саме з цим подає позов, відповідно до статті 22 Закону, звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу, суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, а тому висновок суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви позивачеві з підстав несплати судового збору є помилковим.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими,тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає обґрунтованими та достатніми для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви, яка перешкоджає подальшому провадженні у справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Єдиний унікальний номер: № 758/10786/16-ц

Провадження: № 22-ц/796/1312/2018

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_4

Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_5