Справа № 127/7564/17 Провадження № 22-ц/772/142/2018Головуючий в суді першої інстанції Король О. П.
Категорія 21Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року, ухваленого у складі судді Короля О.П. о 11:30 год. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 24 квітня 1982 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який 26 квітня 1984 року було розірвано. Спільне проживання сторони не припиняли, фактично проживали без реєстрації шлюбу до березня 1986 року.

12 березня 1986 року вони повторно зареєстрували шлюб та проживали однією сім'єю до 19 квітня 2013 року.

До укладення шлюбу, а саме 13 травня 1978 року ОСОБА_3 придбав ? частину будинковолодіння АДРЕСА_1, яка складалася з двох приміщень - кімнати площею 11,8 м2 та кухні площею 9,1 м2, а також підсобних приміщень: комори 3,0 м2 і сіней 5,0 м2.

За час спільного життя з ОСОБА_3 сторонами прибудовано будинок літ. «А», який складався із кімнати 1-5 площею 24,0 м2, кухні 1-4 площею 9,2 м2, коридору 1-3 площею 6,1 м2, ванної 1-6 площею 4, 6 м2, комори 1-7 площею 3,4 м2, кімнати 1-8 площею 12,7 м2, прихожої 1-9 площею 4,9 м2, кімнати 1-10 площею 11,4 м2, а також жилої кімнати 1-1 площею 9,4 м2, яка переобладнана з колишньої кухні.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 11 березня 1987 року № 95 затверджено акт приймальної комісії Ленінського району міста Вінниці про прийняття в експлуатацію всіх цих приміщень, а також веранди розміром 4,0 х 1,9 м2 під № І. До будівництва цієї прибудови 30 липня 1982 року архітектором Ленінського району міста Вінниці ОСОБА_3 видано дозвіл на будівництво гаража розміром 3,5 х 6 метрів. Цей гараж був побудований сторонами до 1983 року. В інвентаризаційних відомостях на будинок АДРЕСА_1 в переліку приміщень зазначено гараж «Г», времянка «В», погріб п/В, вбиральня «Е».

Згідно з актом приймання прибудови від 5 листопада 1984 року прийнято в експлуатацію прибудову до належної ОСОБА_3 частини вищевказаного будинку, а саме: кімнату 1-4 площею 9,1 м2, сарай «В», погріб п/В, гараж «Г», вбиральню «Е». Акт затверджений рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 24 жовтня 1984 року № 566.

Рішенням Вінницького міського суду від 8 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 3 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку кімнати 1-2 площею 24,0 м2, ? комори 1-3 площею 3,4 м2, ? частку ванни 1-4 площею 4,6 м2, ? частку коридора 1-1 площею 3,5 м2, що розташовані в прибудові під літ. «А2» по АДРЕСА_1, ? частку погребу п/В, розташованого за тією ж адресою.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку кімнати 1-2 площею 24,0 м2, ? частку комори 1-3 площею 3,4 м2, ? частку ванни 1-4 площею 4,6 м2, ? частку коридора 1-1 площею 3,5 м2, що розташовані в прибудові «А2» по АДРЕСА_1, ? частку погребу п/В, розташованого за тією ж адресою.

Під час розгляду справи про поділ майна подружжя позивачу стало відомо, що частину спільно побудованих подружжям приміщень ОСОБА_3 22 жовтня 1998 року подарував своїй доньці - ОСОБА_4

У зв?язку з цим позивач просила визнати недійним указаний договір в частині дарування ОСОБА_4 ? частки кухні 1-4 площею 9,2 м, ? частки коридора 1-3 площею 6,1 м, ? частки веранди під № І, та ? частки гаража «Г», визнавши за нею право власності на ці приміщення, оскільки указане майно набуте в період шлюбу, а за правилами ст. 23 КпШС в редакції 1969 року розпорядження цим майном здійснюється за спільною згодою подружжя, яку вона не надавала.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним договір дарування від 22 жовтня 1998 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині дарування ? частки кухні 1-4 площею 9,2 м2, ? частки коридора 1-3 площею 6,1 м2, ? частки гаража «Г» в будинковолодінні АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на ? частку кухні 1-4 площею 9,2 м2, ? частку коридора 1-3 площею 6,1 м2, ? частку гаража «Г» в будинковолодінні АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 280 грн, за оцінку вартості частини житлового будинку та гаража в розмірі 1 550 грн та за надання правової допомоги в розмірі 5 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що майно, яке є предметом спірного договору є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому договір дарування підлягає визнанню недійсним частково з підстав відсутності згоди позивача як співвласника нерухомого майна на безоплатне відчуження указаного майна її чоловіком на користь ОСОБА_4 Також суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на частку спільного майна подружжя за позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оспорюваний договір було укладено у 1998 році, а тому при вирішення спору необхідно керуватися законодавством, що діяло на час виникнення прав та обов?язків. Право власності на нерухоме майно набувалося після прийняття майна в експлуатацію. При цьому КпШС УРСР не визнавав спільною сумісною власністю майно осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з актом прийомки прибудов від 5 листопада 1984 року кухня 1-4 площею 9,1 м2 була перепланована у житлову кімнату, а кухня обладнана у сіни 1-1 площею 5,5 м2. Також цим актом прийняті в експлуатацію сарай В, погріб П/В, гараж Г, вбиральня Е, тобто у період, коли сторони у шлюбі не перебували, а відтак спірні приміщення не є спільною сумісною власністю подружжя.

У період шлюбу були прийняті в експлуатацію згідно з актом від 2 березня 1987 року прибудови до будинку, а саме: веранда розміром 4,0 х 1,9 м2, коридор 1-3 площею 6,1 м2, кухня 1-4 площею 9,2 м2, кімната 1-5 площею 24 м2, ванна 1-6 площею 4,6 м2, комора. Під час здійснення прибудови сарай «В» було з?єднано з будинком, а приміщення комори 1-2 збільшилося за рахунок з?єднання з сараєм. Приміщення кухні переобладнано в коридор. При цьому вимоги про визнання відшукуваного майна спільною сумісною власністю подружжя не заявлялося.

Судом неправильно визначено перебіг строку позовної давності, оскільки про існування оспорюваного договору позивачці було відомо ще у серпні 2013 року.

Також заявник не погоджується з рішенням суду в частині розподілу судових витрат на правову допомогу з мотивів відсутності документального підтвердження понесення таких витрат та їх розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зокрема зазначала, що кухня, коридор були побудовані за час спільного проживання з ОСОБА_3 і прийнятті в експлуатацію рішенням приймальної комісії Ленінського райвиконкому від 11 березня 1987 року № 95. Гараж також був побудований під час спільного проживання з ОСОБА_3 Відтак вона не повинна доводити своє право власності на це майно. Також позивач вважала, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та обґрунтовано виходив із того, що строк звернення до суду за захистом порушених прав нею не порушений.

У судовому засіданні ОСОБА_3 подав, підтриману адвокатом Слободян Г.В., заяву про відмову від апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 та адвокат Велігура В.М. не заперечували проти задоволення цієї заяви.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з?явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вважає, що заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦПК особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.

У разі закриття апеляційного провадження у зв'язку з відмовою від апеляційної скарги на судове рішення повторне оскарження цього рішення особою, що відмовилася від скарги, не допускається.

Оскільки ОСОБА_3 відмовився від апеляційної скарги, позивач апеляційну скаргу не визнає, то відмову від апеляційної скарги слід прийняти, апеляційне провадження у цій справі закрити.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 364, 368 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

ухвалив:

Відмову ОСОБА_3 від апеляційної скарги прийняти.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року закрити.

Роз'яснити ОСОБА_3, що у разі закриття апеляційного провадження у зв'язку з відмовою від апеляційної скарги на судове рішення повторне оскарження цього рішення, не допускається.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький