Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 646/13032/15-ц

провадження № 61-953 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року в складі суддів: Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф., Івах А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 5 січня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу позику в розмірі 12 860 доларів США та 9 060 євро, що еквівалентно 508 069 грн 52 коп., на підтвердження чого відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів у присутності двох свідків.

Дата повернення коштів сторонами не обговорювалася. На початку червня 2015 року позивач заявив усну вимогу про повернення відповідачем отриманих ним у борг коштів, однак відповідач відмовився повертати кошти.

2 жовтня 2015 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, яка також була залишена відповідачем поза увагою.

Враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу, а саме: 12 860 доларів США та 9 060 євро, що еквівалентно 508 069 грн 52 коп., пеню в розмірі 1 112 003 грн 20 коп., а також витрати зі сплати судового збору.

2 листопада 2015 року позивач уточнив заявлені позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 12 860 доларів США та 9 060 євро, що еквівалентно 525 208 грн 96 коп., пеню в розмірі 17 761 грн 55 коп., 3 % річних в розмірі 1 211 грн 02 коп. та судові витрати.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2015 року в складі судді Журавель В. А. в позові відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що між сторонами не було укладено договору позики, оскільки сторони не зазначили обов'язку ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 12 860 доларів США і 9 060 євро та не визначили строк повернення коштів.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року в складі суддів: Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф., Івах А. П. рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 12 860 доларів США та 9 060 євро, що становить в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15 жовтня 2015 року 508 069,52 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у справі у сумі 13 138 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 112 860 доларів США та 9 060 євро боргу підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки факт отримання коштів не заперечується сторонами, у ході судового розгляду знайшов своє підтвердження, позовні вимоги про повернення грошових коштів обґрунтовуються належними, допустимими та достатніми доказами.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність боргових правовідносин, оскільки зі змісту розписки не вбачається факту отримання грошових коштів відповідачем у борг та його обов'язку їх повернення. Навпаки розписка є підтвердженням виконання зобов'язання саме з боку позивача, який повернув відповідачу гроші, які були взяті ним у борг.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

4 січня 2018 року вказана вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 5 січня 2015 року відповідач ОСОБА_5 у присутності двох свідків власноручно написав розписку про отримання від ОСОБА_4 суми в розмірі 12 860 доларів США та 9 060 євро.

У вказаній розписці не зазначено строку (терміну) повернення грошових коштів.

2 жовтня 2015 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, яка отримана останнім 6 жовтня 2015 року.

Однак відповідач не повернув позивачу вказану суму грошових коштів.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що апеляційний суд вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги, що договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї не вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її повернення.

Судом першої інстанції встановлено правову природу такої розписки, надано оцінку відсутності обов'язкових її елементів відповідно до положень статей 1046, 1047, 1049 ЦК України та з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах суду № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-1662цс17 від 18 жовтня 2017 року, № 6-996цс17 від 13 грудня 2017 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням вимог підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, з ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь ОСОБА_5 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, - судовий збір у розмірі 8 268 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року скасувати.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір, понесений у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 8 268 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик