ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2-о/201/29/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,

заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: «Відмова у апеляційному оскарженні постанов від 23.07.2009 і 19.11.2009 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №3-003/10 є антиконституційною, порушує міжнародну угоду, згоду на яку надала Верховна Рада України, прямо впливає на права заявника негативним чином», -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, який має юридичне значення, а саме: «Відмова у апеляційному оскарженні постанов від 23.07.2009 і 19.11.2009 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №3-003/10 є антиконституційною, порушує міжнародну угоду, згоду на яку надала Верховна Рада України, прямо впливає на права заявника негативним чином».

У своїй заяві заявник посилається на те, що у параграфі 16 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.02.15 у справі «Заїченко проти України (№ 2)», заява № 45797/09 встановлено, що «14 серпня 2009 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив апеляційну скаргу заявника на постанову від 23 липня 2009 року [про призначення судово-психіатричної експертизи заявника у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-0003/10] без розгляду. Суд зазначив, що оскаржувана постанова стосувалась процесуального питання і оскарженню не підлягала».

У параграфі 24 цього ж рішення встановлено, що «На підставі матеріалів справи 19 листопада 2009 року Красногвардійський суд призначив заявникові повторну стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Заявник намагався оскаржити це рішення в апеляційному порядку, але безуспішно».

У рішенні ЄСПЛ не надано оцінки вказаним фактам відмови в апеляційному оскарженні судових рішень про позбавлення заявника волі, що згідно зі ст. 53 КЗПЛОС не позбавляє заявника права вимагати відповідну правову оцінку в національній судовій системі.

У п. 3.1 рішення КСУ від 27.01.10 №3-рп/2010 встановлено загальне правило: «Розглядаючи положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України (254к/96-ВР), Конституційний Суд України дійшов висновку, що апеляційне оскарження судового рішення можливе у всіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження», - яке за своїм змістом не має процедурних обмежень.

КУпАП не містить заборони на оскарження зазначених вище постанов, а тому заявник був позбавлений права на таке оскарження антиконституційно.

Одночасно право на те саме оскарження є закріпленим у параграфі 1 ст. 2 Протоколу № 7 до КЗПЛОС. Слід зауважити, що ЄСПЛ у своїй практиці не відрізняє кримінальні справи від справ про адмінправопорушення, особливо коли вирішується питання про позбавлення особи волі. До речі, останнє прямо випливає з вказаного рішення ЄСПЛ.

Наразі справа Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-0003/10 є закритою, але не завершеною, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.17, вказані постанови не скасовані, встановлені в них обставини, включно із завідомо неправдивими і такими, що шкодять гідності заявника, не спростовані.

Таким чином, відмова у апеляційному оскарженні постанов від 23.07.09 і 19.11.09 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-0003/10 є антиконституційною, порушує міжнародну угоду, згоду на яку надала ВРУ, прямо впливає на права заявника негативним чином.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 вимоги, викладені в заяві підтримав в повному обсязі, просить суд задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні пояснив, що Міністерство юстиції України не може виступати в даній справі заінтересованою особою.

При цьому представник заінтересованої особи подав письмові пояснення, в яких зазначив, що Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та гіробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Відповідно до ч.3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Таким чином, особи, які беруть участь у справі, - це суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які наділені юридичною заінтересованістю, що визначає їх правовий статус при розгляді й вирішенні цивільної справи. Критерієм виділення даних суб'єктів в окрему групу є наявність у них юридичної зацікавленості (інтересу) у результаті розгляду справи. Особи, які беруть участь у справі, є учасниками спірних матеріально-правових відносин або захищають у процесі права та інтереси інших осіб, державні чи громадські інтереси.

Матеріально-правова заінтересованість полягає у прагненні домогтися для себе поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, законного інтересу, тобто отримати певне майно, благо, встановити певний стан, обставини або, навпаки, не допустити їх порушення.

До того ж зазначили, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 та 19.11.2009 по справі № 3-0003/10 виносилось без участі Міністерства юстиції України, та Міністерство не було учасником по даній справі.

Вважають, що у Міністерства юстиції України відсутня будь-яка юридична заінтересованість по даній цивільній справі, а також судове рішення жодним чином не вплине на права чи обов'язки Міністерства юстиції України.

Враховуючи вищевикладене, просили суд прийняти законне та обґрунтоване рішення по справі.

Вислухавши сторони, та дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

У параграфі 16 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.02.15 у справі «Заїченко проти України (№ 2)», заява № 45797/09 встановлено, що «14 серпня 2009 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив апеляційну скаргу заявника на постанову від 23 липня 2009 року без розгляду Суд зазначив, що оскаржувана постанова стосувалась процесуального питання і оскарженню не підлягала».

Постанова, про яку йдеться у п.16 цього рішення, - це постанова про призначення судово-психіатричної експертизи заявника у справі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-0003/10.

У параграфі 24 цього ж рішення встановлено, що «На підставі матеріалів справи 19 листопада 2009 року Красногвардійський суд призначив заявникові повторну стаціонарну судово-психіатричну експертизу. Заявник намагався оскаржити це рішення в апеляційному порядку, але безуспішно».

У рішенні ЄСПЛ не надано оцінки вказаним фактам відмови в апеляційному оскарженні судових рішень про позбавлення заявника волі, що згідно зі ст. 53 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не позбавляє заявника права вимагати відповідну правову оцінку в національній судовій системі.

У п. 3.1 рішення КСУ від 27.01.10 №3-рп/2010 встановлено загальне правило: «Розглядаючи положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України (254к/96-ВР), Конституційний Суд України дійшов висновку, що апеляційне оскарження судового рішення можливе у всіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження», - яке за своїм змістом не має процедурних обмежень.

КУпАП не містить заборони на оскарження зазначених вище постанов.

Одночасно право на те саме оскарження є закріпленим у параграфі 1 ст. 2 Протоколу № 7 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Суд погоджується із доводами заявника про те, що ЄСПЛ у своїй практиці не відрізняє кримінальні справи від справ про адмінправопорушення, особливо коли вирішується питання про позбавлення особи волі. Дійсно, останнє прямо випливає з вказаного рішення ЄСПЛ.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах).

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди діють як суди апеляційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суди першої інстанції, з розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Апеляційний суд: 1) здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом; 3) надає місцевим судам методичну допомогу в застосуванні законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.24 ЦПК України, апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду).

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З аналізу наведених положень законодавства слід дійти висновку про те, що саме на апеляційні суди покладено функцію перегляду рішень судів першої інстанції на предмет їх законності та обґрунтованості, а не навпаки.

В даному ж випадку, заявник фактично просить суд першої інстанції надати правову оцінку рішенням суду апеляційної інстанції, який, на його думку, антиконституційно та з порушенням міжнародної угоди, згоду на яку надала Верховна Рада України, відмовив заявнику в апеляційному оскарженні постанов від 23.07.2009 і 19.11.2009 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №3-003/10.

Така вимога протирічить наведеним вище законодавчим нормам, у зв'язку з чим, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 19, 81, 88, 293, 315, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили. після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.С. Федоріщев