Справа № 621/2497/17
Пр. № 2/621/249/18
29 січня 2018 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Шахової В.В.,
за участю секретаря - Міненко Н.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в заочному порядку в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
07.11.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 02.04.1997 року. Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 є сторонніми особами ОСОБА_1, однак зареєстровані у належному позивачу будинку. При цьому, відповідачі за адресою АДРЕСА_1 не проживають, починаючи з 2004 року, мешкають за іншою адресою, у будинку відсутні їх особисті речі, стосунки сторони не підтримують. Основною причиною по визнанню відповідачів такими, що втратили право на проживання є та обставина, що через їх реєстрацію ОСОБА_1 позбавлена можливості на власний розсуд розпоряджатися належним їй на праві власності майном та вимушена сплачувати за них певні комунальні послуги, що робити позивачу досить важко у такий складний час. Крім того, в зв'язку з реєстрацією відповідачів у будинку позивача у неї почали виникати складнощі у оформленні субсидії, що є для неї вкрай необхідним, оскільки позивач є особою пенсійного віку та потребує стороннього догляду. На підставі викладеного ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі та не наполягала на фіксуванні судового засідання технічними засобами.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, про час, місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов та заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 29.01.2018 року було постановлено про заочний розгляд справи.
У зв'язку з неявкою учасників судового засідання, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису.
Суд, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до копії Договору довічного утримання (догляду) від 19.12.2014 року, копій Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11-12, 13-14, 15, 16).
З копії будинкової книги будинку АДРЕСА_1 вбачається, що онуки позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3 зареєстровані у вказаному будинку (а.с. 8-10).
Актами обстеження матеріально-побутових умов, складеними депутатами Зміївської міської ради Харківської області, підтверджується той факт, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1, однак, починаючи з 2004 року у зазначеному будинку без поважних причин не проживають, за місцем реєстрації не з'являються, перешкод у користуванні житлом їм ніхто не чинив, особисті речі відповідачів в будинку відсутні. Таким чином, викладене свідчить обрання відповідачами іншого місця проживання (а.с. 17, 19, 20-21).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
У зв'язку з тим, що в будинку позивача зареєстровані відповідачі, які фактично там не проживають, ОСОБА_1, як власник, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має право безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України.
У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Пунктами 3, 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Суд, ухвалюючи рішення, згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням.
Враховуючи, що відповідачі є онуками власника будинку ОСОБА_1, та з огляду на відсутність доказів наявності між сторонами домовленості про збереження за відповідачами права користування житлом понад строк, встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідачі понад один рік не проживають у АДРЕСА_1, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим приміщенням.
Крім того, реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає ОСОБА_1 у володінні, розпорядженні її власністю. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 12, 81, 247, 263-265, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд, -
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги, враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до Апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 29.01.2018 року.

Головуючий: