Провадження № 2/127/6368/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

16 січня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Марценюк А.М.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/24770/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 30.05.1975 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, за якою останній також і проживає. Відповідач, який теж зареєстрований за вищевказаною адресою з моменту реєстрації, а саме з 13.03.2009 року проживає за іншою адресою та з моменту реєстрації в будинку АДРЕСА_1 не з'являвся, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 у м. Вінниці.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судові засідання, призначені на 14.12.2017р. та 16.01.2018р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Конверти з повістками про виклик в судові засідання повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 15-16, 20-21), що розцінюється судом як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 власниками вищевказаного житлового будинку являються ОСОБА_1 та ОСОБА_3, частка кожного з яких становить - 1/2. (а.с. 30 - на звороті)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-1946, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н.С., ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 належить 1/2 частка житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, яка померла 15.01.2016 року. (а.с. 3)

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 являється власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 та яка належить останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 2-1946. (а.с. 33 - 35)

При цьому, як вбачається із договору дарування від 26.06.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Павлюк І.І., гр. ОСОБА_6 подарував, а гр. ОСОБА_1 прийняв у дар 1/6 частину жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 26 - 27)

Разом з тим, згідно договору дарування від 16.08.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Старковою Л.А., гр. ОСОБА_3 подарувала, а гр. ОСОБА_1 прийняв у дар 1/6 частину жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 28 - 29)

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником будинку АДРЕСА_1 на підставі вищевказаних документів, зокрема: свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-1946, договору дарування від 26.06.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Павлюк І.І. та договору дарування від 16.08.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Старковою Л.А.

В той же час, як вбачається із домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у АДРЕСА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 прописаний за вказаною адресою. (а.с. 22-23)

В ході розгляду справи судом також було взято до уваги письмові пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які засвідчені Квартальним комітетом "Лівобережний" та які були додані заявником до матеріалів справи. (а.с. 4,5) У вказаних поясненнях свідками зазначено про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Староміським РВ УДМС України у Вінницькій області 17.10.2012 року, який 13.03.2009 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за місце реєстрації не проживав з 13.03.2009 року та не проживає на даний час.

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі саттею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України)

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В той же час, згідно з частииною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.

Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірній квартирі з 13.03.2009 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 чинить перешкоди власнику кваритири в користуванні своїм майном на власний розсуд.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.

Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником будинку АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_1, який зареєстрований та проживає за вказаною адресою, тоді як відповідач - ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаному будинку, однак жилим приміщенням не користується з 13.03.2009 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі саттею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 у м. Вінниці є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 у м. Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії НОМЕР_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: