Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 607/12534/14-ц

провадження № 61-347 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Тернопільської області у складі суддів: Кузьми Р. М., Сташківа Б. І., Костіва О. З., від 5 квітня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті їх батька та діда - ОСОБА_9 відкрилась спадщина на частину квартири АДРЕСА_1, із якої, на думку позивачів, їм повинно належати по 1/12 частини квартири кожному.

Постановою державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори від 12 вересня 2013 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що у правовстановлюючих документах на майно не зазначено розмір частки, що належала померлому.

З урахуванням вказаного та уточнених позовних вимог, позивачі просили визнати за ними право власності по 1/12 частини вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, а тому суд дійшов висновку про те, що позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а суд не може вийти за межі позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 5 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 1/12 частини квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 340 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом із відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_7 є спадкоємцями першої черги померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, якому належала 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2013 року. Оскільки нотаріусом відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 1/12 частини квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом.

У квітні 2016 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, оскільки позивачі не надали доказів на підтвердження родинних відносин із спадкодавцем. Також відповідачі вказували на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом Тернопільської міської ради до комунального підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватне підприємства «Східний масив», про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності, чим порушив вимоги пункту четвертого частини першої статті 201 ЦПК України. Крім того, вказували на те, що апеляційний суд належним чином не повідомив їх про час та місце розгляду справи, який відбувся 5 квітня 2016 року.

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим. Вказували на те, що доводи відповідачів про те, що ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердження того, що вона є дочкою померлого ОСОБА_9, є необґрунтованими, оскільки матеріали спадкової справи, яка була витребувана судом, містять свідоцтво про народження ОСОБА_4 та свідоцтво про її одруження. Доводи касаційної скарги про відсутність у ОСОБА_5 доказів смерті її батька - ОСОБА_10, свідоцтва про його народження, а тому не підтвердила, що вона є онукою померлого ОСОБА_9 також є необґрунтованими, оскільки в спадковій справі, яка долучена до справи, наявна витребувана з архіву управління міліції Комі АССР «Запись акта о рождении № 916» від 1957 року, яка містить інформацію про народження ОСОБА_10 Крім того, факт смерті ОСОБА_10 підтверджується судовим рішенням про встановлення факту смерті ОСОБА_10 та свідоцтвом про його смерть. Також вказували на те, що жодних підстав не було для зупинення провадження у справі, оскільки ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2016 року позовна заява про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло була залишена без розгляду. При цьому, у судовому засіданні 5 квітня 2016 року була присутня та давала пояснення представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_8, тому доводи відповідачів про неналежне повідомлення про розгляд справи не відповідають дійсності.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9, після смерті якого відкрилась спадщина. Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись: ОСОБА_6 (після померлого чоловіка), ОСОБА_4 (після померлого батька), ОСОБА_5 (після померлого діда, спадкоємцем якого за законом був син померлого ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2). ОСОБА_7 подала заяву про відмову від прийняття спадщини після померлого батька на користь матері ОСОБА_6

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1999 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки у власності та визначення права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_7 3. до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки у власності, визнано ОСОБА_6 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, в порядку поділу спільного сумісного майна. Визнано за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно - 1/6 частини вказаної квартири, що належала померлому ОСОБА_9 Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частини зазначеної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що до спадкового майна ОСОБА_13 належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, установивши, що померлий ОСОБА_9 був співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, спадщину у передбаченому законом порядку прийняли чотири спадкоємці першої черги, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 1/12 частини вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 не надали доказів на підтвердження родинних відносин з спадкодавцем ОСОБА_9, а саме, ОСОБА_4 не надала доказів того, що вона є донькою померлого ОСОБА_9; ОСОБА_5 не надала доказів того, що ОСОБА_10 помер і що він був сином ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, не знайшли свого підтвердження, оскільки вказані доводи спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. При цьому, відповідачі не заперечували факт родинних відносин позивачів з ОСОБА_9 під час розгляду справи у суді першої інстанції. Крім того, відповідачі не заперечували факт родинних відносин і під час розгляду справи № 607/4823/13-ц, пред'являючи позовні вимоги про виділ частки у власності та визнання права на спадкове майно до ОСОБА_4 ОСОБА_5, чим фактично визнали зазначений факт.

Доводи відповідача про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом Тернопільської міської ради до комунального підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватне підприємства «Східний масив», про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

При цьому, слід зазначити, що суд апеляційної інстанції двічі зупиняв провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України, зокрема, ухвалами від 15 січня 2015 року та 5 лютого 2015 року.

Доводи відповідача про те, що апеляційний суд належним чином не повідомив відповідачів про час та місце розгляду справи, який відбувся 5 квітня 2016 року, на правильність висновків суду не впливають, оскільки 4 березня 2016 року судом апеляційної інстанції направлялись відповідачам повідомлення про час та місце розгляду справи. При цьому, згідно з журналом судового засіданні від 5 квітня 2016 року у судовому засіданні був присутній представник відповідача - ОСОБА_8

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк