Провадження №22-ц/772/337/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач :Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 рокуСправа № 140/2171/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: адвоката позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №140/2171/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року, яке ухвалене суддею Науменко С.М. в приміщенні Немирівського районного суду Вінницької області о 10 год. 56 хв., -

в с т а н о в и в:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15 травня 2016 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Житловий будинок з господарськими будівлями належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2006 року, зареєстрованого 02 червня 2006 року Тульчинським МБТІ в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виконаний повністю. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу 15 травня 2016 року відповідач передала їй ключі від будинку, технічну документацію на житловий будинок, а також власноручно написала розписку про отримання від ОСОБА_2 20000 грн. в рахунок продажу будинку господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В даній розписці відповідач також вказала, що вона зобов'язується посвідчити вказаний договір купівлі-продажу нотаріально в строк до 01 січня 2017 року.

ОСОБА_2 зверталась до нотаріуса, щоб посвідчити угоду, укладену між ними, нотаріально, проте нотаріусом її було роз'яснено, що посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку окремо від договору купівлі-продажу земельної ділянки, на якій він розташований, чинне законодавство України не дозволяє, а також нотаріус її пояснила, що при укладенні договору купівлі-продажу має бути присутня відповідач ОСОБА_4

Відповідач до цього часу не виготовила, та повідомила, що не має наміру виготовляти правовстановлюючий документ на земельну ділянку на своє ім'я, на якій розташований житловий будинок, а отже їхня угода не підлягає нотаріальному посвідченню.

Дії відповідача порушують права позивача, у зв'язку з чим вона не має можливості здійснити реєстрацію права власності житлового будинку, яке набула на підставі договору купівлі -продажу.

Просила суд визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 15 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсним. Визнати за собою право власності на житловий будинок - «А» з верандою «а», загальною площею 62,3 кв.м., в тому числі житловою 29,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: Б - сарай, В - гараж, В/під - погріб, №1-3 огорожа, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, що житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2006 року, зареєстрованого 02 червня 2006 року Тульчинським МБТІ в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Згідно з копії розписки від 15 травня 2016 року відповідач ОСОБА_4 отримала від позивача ОСОБА_2 20000 грн. в рахунок продажу будинку з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В розписці відповідач також вказала, що зобов'язується посвідчити вказаний договір купівлі-продажу нотаріально в строк до 01 січня 2017 року.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що до цього часу договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, у зв'язку з чим вона не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі №6-1288цс17.

Доводи апеляційної скарги безпідставні та необґрунтовані, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в силу ст. 657 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Також, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача та нотаріуса щодо посвідчення договору купівлі-продажу та відмову у вчинені таких дій.

Зокрема, безпідставні доводи апеляційної скарги, щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний житловий будинок, оскільки спростовуються тим, що згідно ст. 392 ЦК України тільки власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено позивач ОСОБА_2 не є власником спірного житлового будинку, а тому її право не порушено.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.