Справа № 352/1747/16-ц
Провадження № 22-ц/779/40/2018
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Тисменицького районного суду, ухвалене суддею Хоминець М.М. 18 липня 2017 року в м. Івано-Франківську, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві та уточненій позовній заяві позивач вказав, що 14 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою. Згідно розписки розмір позики складає 42000 (сорок дві тисячі) Євро. Кінцевий термін повернення коштів - 01.03.2015 року.

21 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до позивача за отриманням додаткової суми позики в розмірі 10000 (десять тисяч) Євро з кінцевим терміном повернення 01.07.2014 року.

Крім того, відповідач отримав в борг кошти в сумі 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США, що підтверджується власноруч написаною ним розпискою.

Жодну із вказаних сум відповідач у зазначені строки не повернув.

Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 52000 (п'ятдесят дві тисячі) Євро, що в гривневому еквіваленті становить 1403494,04 грн., та 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 3263069,04 грн.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2017 року позов було задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 52000 (п'ятдесят дві тисячі) Євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.07.2017 року становить 1547565 (один мільйон п'ятсот сорок сім тисяч п'ятсот шістдесят п'ять) грн. 45 коп., 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.07.2017 року становить 3115778 (три мільйони сто п'ятнадцять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн. 16 коп., а всього 4663343 (чотири мільйони шістсот шістдесят три тисячі триста сорок три) грн. 61 коп. боргу за договорами позики, та 7165 (сім тисяч сто шістдесят п'ять) грн. 60 коп. судових витрат, що у загальному становить 4670509 (чотири мільйони шістсот сімдесят тисяч п'ятсот дев'ять) грн. 21 коп.

Стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір у дохід державного бюджету у розмірі 1110 (одна тисяча сто десять) грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 31 жовтня 2017 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2017 року залишено без задоволення.

На рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2017 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, при прийнятті заочного рішення не з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, тому висновки судом зроблені невірно.

Зокрема, апелянт зазначає, що позивач в позовній заяві не зазначив, що частину боргу йому повернуто, і що в них були усні домовленості щодо повернення боргу, згідно з якими, ОСОБА_3 здійснював сплату щомісяця 2% від 120000 доларів США та 2,5% від 52000 Євро в рахунок погашення боргу. Вказує, що через свого батька ОСОБА_4 сплачував відповідні суми в рахунок погашення боргу - в 2014 році 10 місяців по 1300 Євро, в 2015 році 6 місяців по 1300 Євро та 6 місяців по 2400 доларів США.

Також протягом 2015-2016 років ним були повернуті позивачу через посередників наступні суми: через ОСОБА_5 - 200000 (двісті тисяч) грн., через ОСОБА_6 600000 (шістсот тисяч) грн., а також через ОСОБА_4 8500 (вісім тисяч п'ятсот) доларів США та 7000 (сім тисяч) Євро. Вказані особи можуть підтвердити зазначене як свідки.

Крім того, в рахунок повернення боргу було передано позивачу автомобіль-лісовоз «Урал», який був оцінений в 20000 (двадцять тисяч) доларів США та пилораму, яку позивачем та відповідачем було оцінено в 150000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень.

Керуючись тим, що між ними були усні домовленості, відповідач фіксував повернення боргу у себе, а позивач вів свій підрахунок.

Вважає, що судом першої інстанції не досліджено обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування та не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

На підставі наведеного, апелянт просить заочне рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2017 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 41600 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.07.2017 року становить 1079936 (один мільйон сімдесят дев'ять тисяч дев'ятсот тридцять шість) грн. та 24200 Євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.07.2017 року становить 720192 (сімсот двадцять тисяч сто дев'яносто дві) грн., всього 1800128 (один мільйон вісімсот тисяч сто двадцять вісім) грн. залишку боргу за договором позики.

05.01.2018 року позивач подав до Апеляційного суду Івано-Франківської області відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, обставини справи з'ясовані вірно. Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак вчиняв дії по затягуванню судового розгляду та не подав жодного доказу на спростування доводів позивача. Не представив таких і при перегляді місцевим судом заочного рішення. Зазначає, що виконання зобов'язань, які виникли з правочину, не може доводитися показами свідків. Крім того, відповідач та його батько отримували в нього й інші суми коштів, на підтвердження чого також надано розписки.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд її задовольнити.

Позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Статтею ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно тексту оригіналу розписки від 14 лютого 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 42000 Євро, які зобов'язався повернути до 01 березня 2015 року, а в разі неповернення коштів зобов'язався відшкодувати збитки своїм майном (а.с. 32).

За змістом розписки від 21 лютого 2014 року, наданій позивачем також в оригіналі, відповідач отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 10000 Євро, які зобов'язався повернути до 01 липня 2014 року, а в разі неповернення коштів - відшкодувати збитки своїм майном (а.с. 31).

Згідно оригіналу розписки від 28 січня 2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 120000 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 лютого 2016 року, а в разі неповернення коштів - відшкодувати збитки своїм майном (а.с. 30).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено три договори позики, відповідно до яких ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 52000 Євро та 120000 доларів США. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню коштів у визначені договорами строки, то суд дійшов висновку про стягнення суми боргу з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 не заперечував передачу та отримання грошових коштів у сумах, вказаних в розписках.

Крім того, ОСОБА_3 визнається факт власноручного написання розписок.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено виникнення позикових зобов'язань між сторонами на суму 52000 Євро та 120000 доларів США, а також настання строку повернення позики.

Що стосується посилань відповідача на те, що в них із позивачем були усні домовленості про повернення боргу, і що значну частину боргу ним особисто та через посередників уже повернуто, крім того, в рахунок боргу передано позивачу автомобіль-лісовоз «Урал» та пилораму, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. 1051 ЦК України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання зобов'язань, що виникли з правочину, не може доводитися показанням свідків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апелянт не представив суду належних та допустимих доказів повернення позивачу частини боргу.

Крім того, матеріали справи містять також докази того, що у відповідача та його батька є інші зобов'язання перед позивачем, факт виконання яких не встановлений.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Василишин Л.В.