Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 495/6898/13-ц

провадження № 61-609св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спора, на стороні позивача - Білгород-Дністровська міська рада Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Бабія А. П., Варикаші О. Д., Станкевича В. А.

від 23 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

29 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є власником 54/100 частин житлового будинку № АДРЕСА_1, відповідач є власником 46/100 частин цього будинку. Позивач зазначала, що будівлі, споруди та огорожа, які належать відповідачу, розташовані впритул до належної їй частини будинку, що створює перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку. Крім того, у користуванні сторін перебуває земельна ділянка щодо використання якої у співвласників існує спір.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд виділити їй в натурі 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 із припиненням спільної часткової власності; встановити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою відповідно до другого варіанту судової земельно-технічної експертизи, а саме: виділити їй в користування земельну ділянку площею 571 кв. м, а в користування ОСОБА_4 - 867 кв. м, виділити співвласникам у загальне користування земельну ділянку площею 42 кв. м.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Боярського О. О. від 14 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено ОСОБА_3 в натурі 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, із припиненням спільної часткової власності. Виділено в особисте користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 571 кв. м за вказаною адресою та встановлено межі земельної ділянки; виділено в особисте користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 867 кв. м та встановлено межі зазначеної земельної ділянки; виділено в загальне користування ОСОБА_3 Та ОСОБА_4 земельну ділянку площею

42 кв. м за вищезазначеною адресою та встановленоїї межі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши технічну можливість та висновок судової земельно-технічної експертизи,виходив із того, що між співвласниками житлового будинку склалися неприязні стосунки з приводу користування будинком, тому виділив у натурі частку позивача із спірного житлового будинку та встановив порядок користування земельною ділянкою, на якій він знаходиться.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та стягнення витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позов в цій частині є необґрунтованим та не відповідає вимогам закону, оскільки площа спірної земельної ділянки, щодо якої позивач просить визначити порядок користування, не відповідає правовстановлюючим документам.

10 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, апеляційний судом не виконані вказівки суду касаційної інстанції, а також не взято до уваги те, що у позовній заяві позивач просила визначити порядок користування земельною ділянкою площею 1 366 кв. м, а не земельною ділянкою, якою фактично користуються сторони. Крім того, Білгород-Дністровська міська рада Одеської області під час розгляду справи не заперечувала щодо користування сторонами земельною ділянкою більшої площі, ніж у правовстановлюючих документах.

07 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

06 грудня 2016 року ОСОБА_4 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив рішення апеляційного суду Одеської області від

23 серпня 2016 року залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні майном призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від

16 березня 2016 року зазначав, що апеляційний суд не перевірив та не надав правової оцінки обставинам справи щодо збільшення фактичної площі земельної ділянки на 114 кв. м більше, ніж вказано правовстановлюючих документах співвласників на будинок.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 лютого 2011 року ОСОБА_3 успадкувала від свого чоловіка, ОСОБА_6, 54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці площею 1366 кв. м.

Співвласником вказаного житлового будинку є ОСОБА_4, якому на підставі свідоцтва про право власності від 08 серпня 1994 року належить 46/100 частки спірного житлового будинку, що розташовані на земельній ділянці площею 1 366 кв. м.

За змістом частини першої статті377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на

25 липня 2012 року площа земельної ділянки за цією адресою складає

1 366 кв. м (під будинком, господарськими будівлями - 236 кв. м, під двором - 98 кв. м, під садом - 1032 кв. м).

У позовній заяві ОСОБА_3 просила встановити порядок користування земельною ділянкою 1 366 кв. м, але згодом, уточнивши позовні вимоги

(а. с. 87-91), просила виділити сторонам у користування земельні ділянки площею 571 кв. м, 867 кв. м та 42 кв. м, що в сумі складає площу 1 480 кв. м.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи

від 29 грудня 2014 року площа земельної ділянки, якою фактично користуються співвласники будинку АДРЕСА_1 становить 1 480 кв. м.

Апеляційним судом встановлено відсутність правових підстав та відповідних правовстановлюючих документів, які могли б свідчити про правомірність збільшення площі земельної ділянки, якою користуються співвласники.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановивши фактичні обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позов заявлено щодо порядку користування земельною ділянкою, площа якої є більшою, ніж зазначено у документах співвласників на житловий будинок, а документів на підтвердження правомірності збільшення площі земельної ділянки позивачем не надано. Також правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про визначення порядку користування земельною площею 1 366 кв. м по АДРЕСА_1.

Апеляційним судом враховано висновки колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 16 березня 2016 року, та правильно вирішено спір.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк