П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року місто Київ

справа № 753/5442/17-ц

апеляційне провадження № 22-ц/796/536/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Коцюрбі Л.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Комарцевої Л.В. від 21 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка", третя особа: ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом відповідача № 219-к від 23 лютого 2017 року "Про припинення безстрокового трудового договору" її було звільнено з посади солістки опери - провідного майстра сцени відповідно до п. 9 ст. 36 КЗпП України на виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури". Зазначала, що її звільнено із займаної посади незаконно, оскільки звільнення відбулось в період її тимчасової непрацездатності, без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації членом якої вона є, а норми закону, на підставі якого її було звільнено, суперечать положенням Конституції України.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила поновити її на посаді солістки опери - провідного майстра сцени в ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка", стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2017 року по 21 серпня 2017 року в розмірі 126 838 грн. 53 коп. та 4 570 грн. на відшкодування витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що відповідачем не дотримано процедури попередження працівника про зміну істотних умов праці; звільнення відбулось в період її тимчасової непрацездатності; норми закону, на підставі якого її було звільнено, суперечать положенням Конституції України, оскільки погіршують становище працівника порівняно із тим, яке існувало до прийняття цього закону.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до підпунктів 8, 9 пункту 1 розділу ХIII "Перехідні положення" Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів"

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 3 січня 1997 року працювала на посаді солістки опери - провідного майстра сцени в ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" .

Наказом відповідача № 899-к від 2 грудня 2016 року "Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" художній та артистичний персонал театру повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме зміну форми трудового договору, укладеного між театром та персоналом, на контракт та встановлено термін на отримання згоди на укладення контракту від працівників до 16 лютого 2017 року.

9 грудня 2016 року ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису про отримання повідомлення про зміну істотних умов праці.

Наказом ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" № 930-к від 14 грудня 2016 року частково змінено наказ № 899-к від 2 грудня 2016 року та встановлено строк на отримання згоди від працівників на продовження роботи на умовах контракту до 23 лютого 2017 року.

23 грудня 2016 року адміністрацією відповідача надіслано лист ОСОБА_1 з повідомленням про наступну зміну істотних умов праці, який позивачем отримано 26 грудня 2016 року, про що свідчить підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Листом ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" від 17 лютого 2017 року № 136 ОСОБА_1 запропоновано до 23 лютого 2017 року здійснити своє волевиявлення та підписати або не підписати контракт з театром.

18 лютого 2017 року адміністрацією театру складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису про отримання листа від 17 лютого 2017 року № 136 та примірнику контракту.

Наказом ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" № 219-к від 23 лютого 2017 року безстроковий трудовий договір з ОСОБА_1, солісткою опери - провідним майстром сцени припинено 23 лютого 2017 року згідно з п. 9 ст. 36 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано згоди на укладення контракту, а тому відповідачем правомірно припинено з позивачем безстроковий трудовий договір на підставі закону.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом.

Пунктом 5 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів" внесено зміни до ст. 20 Закону України "Про театри та театральну справу", згідно яких трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів.

Відповідно до пунктів 2, 3 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів" набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів" набрав чинності 24 лютого 2016 року.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року, власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП України недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з законодавством України.

Відповідно до Переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 208 від 23 лютого 2006 року, посада, яку обіймала позивач, відноситься до посад артистичного персоналу.

Ураховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладення строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, відповідач, припиняючи безстроковий трудовий договір з ОСОБА_1, діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки оспорюваний наказ був виданий на виконання вимог закону, у строки, встановлені цим законом та відносно особи, до якої цей закон застосовується.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно акту адміністрації ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" від 9 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовилась від підпису про отримання повідомлення про зміну істотних умов праці (том 1, а.с. 117).

23 грудня 2016 року адміністрацією відповідача надіслано лист ОСОБА_1 з повідомленням про наступну зміну істотних умов праці, який позивачем отримано 26 грудня 2016 року, про що свідчить підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 118).

ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка" листом від 17 лютого 2017 року № 136 запропоновано ОСОБА_1 до 23 лютого 2017 року здійснити своє волевиявлення та підписати або не підписати контракт з театром, між тим, позивачка відмовилася від отримання вказаного листа-повідомлення, про що було складено акт (том 1, а.с. 119-120).

Наведене дає підстави вважати, що ОСОБА_1 повідомлялась роботодавцем про зміну істотних умов праці, а саме зміну форми трудового договору, укладеного між театром та персоналом, на контракт.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що роботодавцем не дотримано процедури попередження працівника про зміну істотних умов праці, спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача звільнено у період тимчасової непрацездатності, всупереч положенням ст. 40 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулось не за ініціативою власника, а тому положення ст. 40 КЗпП України до спірних відносин не застосовується, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п.п. 4, 9 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених законом - п. 9 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

Доводи особи, яка подавала апеляційну скаргу, щодо того, що норми закону, на підставі якого її було звільнено, суперечать положенням Конституції України, оскільки погіршують становище працівника порівняно із тим, яке існувало до прийняття цього закону, є необґрунтованими та підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Однак, на контрактну форму трудового договору положення ст. 9 КЗпП України не поширюється, узв'язку з цим безпідставними є посилання особи, яка подавала апеляційну скаргу на те, що закон, на підставі якого було звільнено позивача, суперечить положенням Конституції України та нормам спеціального трудового законодавства, оскільки погіршує становище працівника порівняно із тим, яке існувало до прийняття цього закону.

Ураховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, суд дійшов вірного висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 лютого 2018 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова