П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 13 листопада 2017 року, що ухвалене в м. Рівне о 08 год. 53 хв. під головуванням судді Куцоконя Юрія Петровича, у справі №569/11118/16-ц за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину (повний текст рішення складено 14.11.2017 року),

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року в суд звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. Позов мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного договору волевиявлення позивачів не було вільним, не відповідало їхній волі, адже пропозиція його укласти була нав'язана нотаріусом. Тому правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, вони не мали наміру безоплатно передавати своє майно.

Рішенням Рівненського міського суду від 13 листопада 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_2

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивачі покликалися на порушення норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про недодержання судом вимог ст.ст. 212-213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості рішення, без оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності і взаємозв'язку у їх сукупності. Судом взято до уваги показання свідків, які не були присутні при укладенні оспорюваного договору, тоді як свідчення осіб, які були присутні в той час, знехтувані. Зокрема, це стосується свідків ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5

Судом не встановлено, що під час укладення договору дарування в нотаріальній конторі свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не були присутні, однак їх показання покладено в основу оскаржуваного рішення. Також не дано відповідної оцінки документам, що передані нотаріусом.

Вважали, що судом помилково з'ясовано обставини, а саме, що в порушення положень ст.ст. 182, 334 ЦК України ОСОБА_1 не міг бути стороною договору, адже реєстрація часток була проведена за його сином, частка щодо якого зареєстрована двічі. Наведеним обставинам суд належної оцінки не дав, обмежившись лише їх дослідженням.

На їхню думку, суд не з'ясував те, що ОСОБА_1 не міг був бути стороною договору, а також де зникла 1/4 частина квартири, що була зареєстрована за ОСОБА_4 Вважали хибними й твердження про правомірність договору відповідно до ст. 717 ЦК України, якою передбачено, що одна сторона передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно (дарунок) у власність. Натомість ОСОБА_5 виступила в договірних відносинах одночасно і обдаровуваним, і дарувальником.

Порушеними є положення ст.ст. 60, 214 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 235, 626, 717 ЦК України, а залишеними без уваги - роз'яснення постанов Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" та від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Крім того, суду варто було застосувати правові позиції, що відображені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі №6-167цс16 і в справі №6-372цс16.

З наведених міркувань просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог і визнання оспорюваного договору дарування недійсним, повернувши сторони за договором у попереднє становище, яке існувало до його укладення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивачів, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи вимоги позивачів без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачі не довели належними і переконливими засобами доказування обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог і визнання в зв'язку з цим оспорюваного договору недійсним із застосуванням правил про двохсторонню реституцію.

Як вірно встановлено судом, 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 і зареєстровано в реєстрі за №1973 (а.с. 16-16, зв.).

За умовами пункту 1 договору сторони, діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідало їх внутрішній волі перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, уклали цей договір про таке: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 безоплатно передає у власність ОСОБА_2 належну їм 1/2 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 безоплатно передає у власність ОСОБА_5 договір про таке: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 безоплатно передає у власність ОСОБА_2 належну їм 1/2 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-10, зв.).

Квартира, частка якої відчужується, належить позивачам у рівних частках - по 1/4 частині кожному на підставі договору міни від 01.02.1996 року і договору про визначення часток від 31.10.2013 року (пункт 2 договору).

Укладення цього договору не пов'язане із виконанням обдаровуваними будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальників зараз або в майбутньому (пункт 6 договору).

Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (пункт 7 договору).

Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (пункт 8 договору).

Зі змістом статей 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 ЦК України, статей 57, 59, 65 СК України сторони ознайомлені (пункт 12 договору).

Договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса ОСОБА_9, яка встановила особи сторін та перевірила їх дієздатність, повноваження, а також належність їм часток квартири, що відчужується, про що свідчать підписи сторін на договорі та відповідний заспи нотаріуса.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з того приводу, що позивачі вважали, що укладають договір купівлі-продажу квартири, тоді як насправді укладено договір дарування. Таким чином, договір не був спрямований на настання реальних наслідків і вони не мали наміру безоплатно передавати об'єкт нерухомого майна на користь відповідача.

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, на що покликаються позивачі, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягали позивачі, до застосування не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України в попередній редакції суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З показань ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, допитаних як свідків, та свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 судом встановлено, що позивачі мали намір відчужити квартиру, а ОСОБА_2 хотів її придбати. Її ринкову вартість складала приблизно 40 000 доларів США, але сторони домовилися продати за 15 000 доларів США. Нотаріус запропонував укласти договір дарування, оскільки посвідчення такої нотаріальної дії та сума зборів (податків) коштуватимуть значно менше. Сторони погодилися із доводами нотаріуса і обдаровуваний в присутності останнього передав ОСОБА_1 1 000 доларів США, а решту мав заплатити разом із дочкою впродовж 3 років. Також з'ясовано, що домовленості між сторонами про купівлю-продаж квартири не було.

Крім того, свідок ОСОБА_10 як мати відповідача показала, що вона усно домовилася з продавцями про дарування квартири, тоді як вона зобов'язалася здійснити оплату її ремонту. Безпосередньо на ремонт вона витратила близько 100 000 гривень.

Як обґрунтовано послався суд, правила ст.ст. 10, 60 ЦПК України в попередній редакції передбачають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.ст. 57-59 ЦПК України в попередній редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Між тим, будь-яких доказів, які об'єктивно та переконливо вказували би про обґрунтованість вимог позивачів і наявність підстав для визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків його недійсності, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не надали, а міським судом їх не було здобуто.

Судом попередньої інстанції правильно взято до уваги, що позивачі, бувши допитані як свідки, своїми показаннями засвідчили про удаваність оспорюваного правочину. В той самий час, їхні показання не відповідають положенням договору дарування, а саме пункту 7, де сторони, у т.ч. і позивачі, вказали про те, що вони однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, стверджують дійсність намірів при його укладанні. Також спростовуються доводи позивачів про фіктивність чи удаваність договору дарування.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у абз. другому п. 12 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що зі змісту абзацу другого статті 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання його зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України прямо визначені (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Правильно судом спростовано і твердження позивачів про економічну доцільність укладання договору купівлі-продажу замість договору дарування, пов'язаного зі сплатою податків у значно більшому розмірі. Жодних доказів про цю обставину надано не було. Навпаки, судом перевірено і проаналізовано обставини вартості квартири та сплати податків, зокрема, що ОСОБА_2 було сплачено податок у розмірі 41 200 гривень, що складає 25% ринкової вартості квартири.

Обґрунтовано залишено без задоволення і вимоги про невідповідність оспорюваного договору правилам ст. 717 ЦК України, висновки про що повно та правильно відображено в оскаржуваному рішенні.

Безпідставними є твердження про те, що при укладенні договору дарування ОСОБА_5 виступила одночасно як обдаровуваний і дарувальник, що не суперечить ст. 717 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, то вони спростовуються правильністю висновків суду.

Не можна погодитися і з твердженнями авторів скарги про порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушенням норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак будь-яких доказів про існування таких фактів, що потягли би неможливість залишення оскаржуваного рішення без змін, ними надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Не заслуговують на увагу й доводи про хибність оцінки наявних у справі доказів.

Оскільки позивачіив належним чином у засіданні суду першої інстанції не підтвердили про існування обставин, на які вони покликалися в позові, та не підтвердили обставин, на які вони посилаються в апеляційній скарзі, тому колегія суду з ними погодитися не може, вважаючи їх необґрунтованими.

Решта доводів автора апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення заперечуються відсутністю доказів, які б їх підтверджували.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-383, 389-390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 13 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови складено 30.01.2018 р. о 14 год. 05 хв.