Провадження № 22-ц/773/76/18 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Бовчалюк З.А.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасника справи:

представника позивачів - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги, договорів кредиту, іпотеки, додаткового договору, за апеляційними скаргами позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд із даним позовом, в якому просили визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 10.12.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» в частині вимог щодо кредитного договору № СМ-SME-А00/028/2006 та іпотечного договору № РМ- SME-А00/033/2006. За підписом ОСОБА_3 до суду згодом також надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій вона просила: визнати недійсним кредитний договір, укладений 24.11.2006 року між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір іпотеки № РМ- SME-А00/033/2006 від 24.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» щодо приміщення площею 38 кв. м (АДРЕСА_1); зобов'язати приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_4 внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині скасування обтяження на предмет іпотеки.

11.09.2017 року ОСОБА_3 повторно збільшила свої позовні вимоги, подавши до суду відповідну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним додатковий договір від 27.09.2007 року № 1 до кредитного договору № СМ-SME-А00/028/2006.

Вимоги мотивовані тим, що 26.11.2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № СМ-SME-А00/028/2006, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 66500 доларів США зі строком повернення до 22.11.2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 26.11.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» укладено іпотечний договір № РМ- SME-А00/033/2006.

10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги. Згідно із зазначеним договором право вимоги за договорами кредиту № СМ-SME-А00/028/2006 та іпотеки (майнова порука) № РМ- SME-А00/033/2006 на приміщення площею 38,0 кв.м по пр-ту Соборності, 32/39 в м. Луцьку та №РМ- SME-А00/049/2007 на приміщення площею 24,8 кв. м. в АДРЕСА_2, перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Зазначений договір вважають таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що порушує законні права ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як власника правомірно набутого зазначеного майна, у зв'язку з чим цей договір має бути визнаний недійсним. Покликались на те, що відповідач не може виступати новим кредитором у зобов'язанні, оскільки у нього відсутнє право здійснювати розрахунки в іноземній валюті, зокрема і приймати платежі за кредитними договорами від боржників, договір має ознаки фіктивності і підробки, підписаний не уповноваженими на те особами та не є направленим на настання реальних правових наслідків, а також вважають, що передача права вимоги боргу фізичної особи за договором факторингу є неправомірною.

Вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору обґрунтовано тим, що він укладений з порушенням діючого законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в договір включені несправедливі умови, а також позичальнику не було надано всієї належної інформації про умови договору споживчого кредиту, що розцінюють як навмисне введення позичальника в оману, покликаючись також на ч.1 ст.230 ЦК України.

Відповідно і вимога щодо визнання недійсним договору іпотеки, що укладений на забезпечення виконання зазначеного вище кредитного договору, пов'язана із визнанням недійсним договору про основне зобов'язання, а тому позивач просила визнати недійсним і договір іпотеки як забезпечувальний договір. З цих вимог витікають також і вимоги про зобов'язання приватного нотаріуса внести зміни до відповідного Державного реєстру в частині скасування обтяження на предмет іпотеки.

Додатковий договір №1 до кредитного договору ОСОБА_3 просила визнати недійсним у зв'язку з тим, що не підписувала його, а відповідно і не висловила своєї волі на його укладення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачі подали апеляційні скарги, в яких зазначають про порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права та просять рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ними позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обгрунтована зокрема тим, що судом не було досліджено оскаржувані договори на предмет їх відповідності чинному законодавству, не враховано покликання на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того зазначав, що суд не звернув увагу на те, що передача права вимоги боргу фізичної особи за споживчим кредитом за договором факторингу є неправомірною, а також покликався на неправомірність договору відступлення права вимоги з огляду на те, що ТзОВ «ОТП Факторинг» не є комітентом за договором комісії, оскільки втратив статус фінансової установи, а отже й втратив право на прийом платежів за кредитними договорами від боржників.

Ідентичні доводи наведені і в апеляційній скарзі ОСОБА_3

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, пояснення представника позивачів, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних у справі доказах, що оцінені в сукупності, та прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.11.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір СМ-SМЕ А00/028/2006 (надалі кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 66 500 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №РМ-SМЕ А00/033/2006 від 24.11.2006 року, посвідчений нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_4 відповідно до умов якого було передано в іпотеку приміщення, що знаходиться за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 32/39.

27.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 також було укладено Додатковий договір №1 до кредитного договору №СМ-SМЕ А00/028/2006 від 24.11.2006 року, в якому сторони домовилися внести зміни до термінів «нерухоме майно», «правовстановлюючий документ» та «орендар» п.5 частини № 1 кредитного договору, вказавши нерухомим майном нежиле приміщення, частина складсько-торгового комплексу /А-2/, а саме: приміщення № 11 загальною площею 24,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, буд 1а.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 27.09.2007 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «ОТП Банк» укладений договір іпотеки № РМ- SME-А00/049/2007 щодо приміщення площею 24, 8 кв. м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка - Карого, 1а.

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідно до умов якого та на підставі укладеного Договору купівлі-продажу Кредитного портфелю від 10.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних клієнту за Договорами забезпечення кредитних договорів з правом звернення стягнення на заставлене майно.

Також 10 грудня 2010 року між цими ж сторонами у відповідності до статей 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відчужив ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитний портфель.

Згідно з Додатком № 1 до цього договору до кредитного портфелю входить право вимоги, в тому числі, за кредитним договором № CM-SME A00/028/2006 від 24.11.2006 року зі змінами та доповненнями, викладеними у додаткових договорах до нього, та за Договором іпотеки №PM-SME A00/033/2006 від 22.11.2006 року і договором іпотеки (майнової поруки) РМ- SME-А00/49/2007 від 27.09.2007 року.

Разом з тим, 10.12.2010 року між ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір комісії, предметом якого стало обслуговування Кредитного портфеля ПАТ «ОТП Банк» за дорученням ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та за рахунок останнього, включаючи, але не обмежуючись таким: приймати платежі за Кредитними договорами боржників/поручителів у національній та іноземній валюті (п.3.1, п.3.1.2. Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором та здійснюється без згоди боржника.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Пунктами 1, 2 ст. 1081 ЦК України встановлено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

Матеріалами даної справи встановлено та підтверджено, що договір про відступлення права вимоги складений, підписаний та засвідчений нотаріально належним чином відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачами не надано.

Є необгрунтованими посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на те, що у відповідачів не було права на укладення договору про відступлення права вимоги у зв'язку із відсутністю у них необхідного обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, відсутністю відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій та операцій із валютними цінностями, оскільки такі посилання спростовуються наявними матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачами вчинено правочин щодо переходу права власності на валюту - долар США без отримання відповідної ліцензії на право здійснення валютних операцій, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Виходячи з аналізу вказаних норм, слід дійти висновку, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Згідно із ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

За таких обставин, на отримання права вимоги заборгованості за спірними кредитними договорами у гривнях товариство не повинно мати ліцензію за здійснення валютних операцій, так як зобов'язання повинно виконуватися у гривні.

Отже, сукупність зібраних по справі доказів об'єктивно свідчить про те, що вищезазначені юридичні особи: ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна»" мали право укладати договір про відступлення права вимоги на 10 грудня 2010 року.

Суд першої інстанції також звернув увагу, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06.02.2014 року внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Отже, набуття ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до боржників фізичних осіб є правомірним.

Стосовно посилань позивачів як на підставу недійсності оскаржуваного договору, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може бути стороною договору факторингу, оскільки на теперішній час не є фінансовою установою та його свідоцтво анульовано, суд врахував наступне.

У відповідності до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями ст.ст. 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фактор на момент укладення договору повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги.

З тексту договору від 10.12.2010 року вбачається, що на момент його укладення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи та було внесено до Державного реєстру фінансових установ України на підставі реєстраційного свідоцтва серії №241 від 03.12.2009 року.

Оскільки суд досліджував правомірність та відповідність договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, то вбачав, що суб'єктний склад Договору від 10.12.2010 року відповідає вимогам закону, при його укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи позивачів стосовно того, що в один день не можуть бути укладені два договори (договір факторингу та договір відступлення прав вимоги) однією особою в різних місцях, оскільки дані посилання належними доказами не підтвердженні. Правомірність підпису уповноваженої особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна», наявна в оскаржуваних договорах, матеріалами справи не спростована.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивачі звернулися до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Доказів порушення прав або законних інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладеним договором від 10.12.2010 року про відступлення права вимоги за кредитним договором, а також договором іпотеки, укладеними між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції надано не було. Крім того також слід зазначити, що позивачі не є стороною за вказаним договором, а тому у них відсутнє право вимоги за спірним договором.

Судом першої інстанції також вірно вирішено спір щодо інших позовних вимог - про визнання недійсним кредитного договору і додаткового до нього договору № 1 та іпотечного договору з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.10 , 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Разом з тим, як передбачено ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа. Щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов'язковим до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2012 року у справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_6 до АТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору поруки, первісний позов було задоволено і стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за спірним кредитним договором від 26.11.2006 року в сумі 637344,72 грн. Зустрічний позов було залишено без розгляду. Ухвалою суду від 17.03.2011 року в якості позивача за первісним позовом у зв'язку із заміною кредитора у зобов'язанні замість первісного позивача ПАТ «ОТП Банк» залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна». В цьому рішенні встановлено, що станом на 23.03.2010 року в позичальника ОСОБА_3 утворилась зазначена заборгованість у зв'язку із невиконанням нею умов договору.

Колегія суддів вважає, що укладаючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_3 усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, справедливі та відповідають її інтересам, додаткових вимог щодо його умов не заявляла та в подальшому виконувала ці умови, тобто погодилася на їх укладення саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором, хоча протягом 14 календарних днів мала право відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Крім цього, матеріали справи не містять доказів оскарження чи незгоди позивача з оскаржуваним договором чи його умовами раніше, а саме до ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Виконання сторонами договору істотних умов, часткове повернення боргу свідчить про те, що позичальниця була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Відповідно до ст.57 ЦПК України (чинним на час розгляду справи судом першої інстанції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, виходячи із вищевикладеного, беручи до уваги норми ст.129-1 Конституції України щодо принципу обов'язковості рішення після вирішення судом справи про стягнення боргу, в якому суд розглянув питання дійсності кредитного договору і стягнення за його невиконання заборгованості, позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не підлягають до задоволення.

Окрім того, жодних доказів щодо обґрунтування недійсності додаткового договору № 1 до кредитного договору від 24.11.2006 року позивачем ОСОБА_3 як суду першої інстанції, так апеляційному суду не надано.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги є повністю безпідставні, оскільки позивачами не були надані належні та допустимі докази порушення їх цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, а тому суд на законних підставах відмовив позивачам у задоволенні їх позову.

Інші доводи апеляційних скарг нічим не підтверджені та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, правильно визначивши юридичну природу правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює, суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилаються позивачі в скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування або зміни ухваленого судом першої інстанції рішення апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 01 лютого 2018 року.