АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1265/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м.Київ

Справа № 753/6918/17

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : судді - доповідача: Шкоріної О.І., суддів: Семенюк Т.А. , Стрижеуса А.М., секретаря: Станішевської Б.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 листопада 2017 року, ухваленого у складі судді Комаревцевої Л.В. в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва о 12год.19хв.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва Ірина Вікторівна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14 квітня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений Гришаєвою І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, із застосуванням наслідку недійсності правочину шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації прав власності ОСОБА_4 на нерухоме майно. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач передав, а відповідачка прийняла грошові кошти у сумі 8185 доларів США та зобов'язалась повернути борг до 20 грудня 2014 року.

Умови вказаного договору позики відповідачем належним чином виконано не було, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31 січня 2017 року, яким було змінено рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 листопада 2016 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 205043 грн.19 коп. в рахунок стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2014 року, 97719 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 777 грн.75 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 3100 грн40 коп. судового збору, а всього 313140 грн.69 коп.

Однак вказане рішення суду виконати неможливо, оскільки під час розгляду вказаної справи, відповідач відчужила своє майно, на яке згідно законодавства, мало бути накладено стягнення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, вважаючи, що договір дарування укладений без наміру створення правових наслідків, просила визнати договір дарування недійсним на підставі ст..ст.203,215, 234 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Киїського міського нотаріального округу Гришаєва І.В. про визнання договору дарування недійсним залишені без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначила про те, що судом не враховані правові позиції Верховного Суду України, висловлені в аналогічних справах, судом неправильно визначені правовідносини та неправильно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до п.8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.В. не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.139,141). Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.В. направила до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила відмовити у задоволенні скарги. Відповідно до положень ст..372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5., який діє на підставі ордеру ( а.с.149), та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6., який діє на підставі ордеру ( а.с.37), заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом установлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 березня 2014 року укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 8185 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов'язалась повернути зазначені кошти у термін до 20 грудня 2014 року.

Однак позичальник ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним договором не виконала, грошових коштів за позикою не повернула.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31 січня 2017 року, яким було змінено рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 листопада 2016 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 205043 грн.19 коп. в рахунок стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2014 року, 97719 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 777 грн.75 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 3100 грн40 коп. судового збору, а всього 313140 грн.69 коп.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики, 14 квітня 2016 року ОСОБА_3 відчужила належну їй квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладення договору дарування з сином ОСОБА_4, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В.

Крім того, судом установлено, що на момент укладення оспорюваного правочину судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 334639 грн.26 коп. ухвалено не було, інформація про заборону чи накладення арешту на квартиру була відсутня, таким чином жодних перешкод для укладення договору дарування не існувало.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не був стороною оспорюваного договору дарування, під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики квартира АДРЕСА_1 не була предметом позову, судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 334639 грн.26 коп. ухвалено не було, інформація про заборону чи накладення арешту на квартиру була відсутня, в тому числі позивачем не зазначено, яким чином його право буде відновлено шляхом визнання оспорюваного правочину недійсним.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених судом обставинах і відповідає вимогам матеріального закону.

Відповідно до ст..717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України ( правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у справі за № 6-2690цс16 від 9 серпня 2017 року).

Судом установлено, що 14 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. був посвідчений договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 набув у власність квартири АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру зареєстровано в державному реєстрі прав та їх обтяжень 19 квітня 2016 року.

Договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є близькими родичами (матір та син).

На момент укладення оспорюваного договору дарування квартира не знаходилася під арештом, обтяження щодо заборони її відчуження не накладалось.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 31 січня 2017 року, яким було змінено рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 листопада 2016 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 205043 грн.19 коп. в рахунок стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2014 року, 97719 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 777 грн.75 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 3100 грн40 коп. судового збору, а всього 313140 грн.69 коп. ( а.с.12-15).

Старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві 11 квітня 2017 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого 15 лютого 2017 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 313140 грн.69 коп. ( а.с.16).

Належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження неможливості виконати рішення суду у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_3 майна, в тому числі грошових коштів, на яке може бути звернуто стягнення, ОСОБА_2 у передбаченому ст..ст. 12, 87 ЦПК України порядку, суду не надано.

Зазначені обставини не дають підстав для висновку про те, що рішення, ухвалене у справі про стягнення боргу, через відчуження ОСОБА_3 квартири не може бути виконане, а отже відсутні підстави вважати права ОСОБА_2 порушеними.

Статті 15, 16 ЦК України передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту порушення його прав відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не були враховані висновки Верховного Суду України, висловлені у справах № 6-2690цс16 від 9 серпня 2017 року, № 6-2697 від 23 серпня 2017 року, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки встановлені фактичні обставини у справах, які були розглянуті Верховним Судом України, не є тотожними обставинам, які встановлені у цій справі. У справах, розглянутих Верховним Судом України, відчуження майна боржником відбулося після ухвалення рішення про стягнення боргу ( справа № 6-2690цс16 від 9 серпня 2017 року), та на стадії виконання судового рішення про стягнення боргу (№ 6-2697 від 23 серпня 2017 року).

У цій же справі встановлено, що відчуження ОСОБА_3 квартири відбулося до ухвалення рішення про стягнення заборгованості за договором позики, будь-яких судових рішень про накладення арешту на квартиру або заборони щодо її відчуження не існувало.

Крім того, заперечуючи проти позову представниками відповідача та третьої особи до матеріалів справи додано рішення Апеляційного суду м.Києва від 28 березня 2017 року, яким змінено рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 18 серпня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 132195 грн.86 коп., процентів в сумі 113236 грн.59 коп., трьох проценти річних в сумі 65 грн.19 коп. та судового збору в сумі 2454 грн.97 коп. Загальна сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за цим рішенням складає 247951 грн.61 коп., що на 65183 грн.08 коп. менше, ніж борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2

З позовною заявою про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_2 звернувся до суду 13 квітня 2016 року після набрання рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 18 серпня 2016 року законної сили.

Сам по собі факт укладення договору дарування квартири між близькими родичами без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. не дає підстав уважати, що цей договір є фіктивний.

З наданих представником третьої особи ОСОБА_4 чеків убачається, що саме ОСОБА_4 несе витрати по утриманню спірної квартири, оплачує житлово-комунальні послуги ( 98-102), що фактично дає підстави уважати, що ОСОБА_4 прийняв у дар цю квартиру і виконує обов'язки власника щодо її утримання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення доказів шляхом витребування у ОСББ «Позняки-Дніпро» інформації щодо того, з ким укладено договір про надання комунальних послуг по спірній квартирі, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки заява про забезпечення доказів представником позивача була подана з порушенням вимог ст.131 ЦПК України ( в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), у зв'язку з чим суд першої інстанції залишив її без задоволення.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення правильно застосовані норми матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права не заслуговують на увагу суду.

З огляду на викладене, рішення Дарницького районного суду м.Києва ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З урахуванням наведено, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді: