РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/142/16-ц

17 січня 2018 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг. визнання недійсним кредитного договору №800000093 від 16 березня 2007 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого уповноваженого представника адвоката ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа - Банк», в якому просила, визнати порушеним її право споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним кредитний договір № 800000093 від 16 березня 2007 року.

В обґрунтування позову вимог покликається на те, що відповідач під час укладення кредитного договору порушив її право споживача фінансових послуг банку та вимоги діючого на дату укладення оспорюваного кредитного договору законодавства у сфері споживчого кредитування. Відповідачем були проігноровані вимоги закону: щодо обовязковості розкриття їй належної, доступної та достовірної інформації в письмовій формі; про умови кредитування які вона мала б розуміти при укладенні оспорюваного кредитного договору; щодо вартості усіх послуг з оформлення договору про надання кредиту та загальну вартість (ціни) кредиту, які позичальник мала б сплатити на користь банку за весь період кредитування. Вказує на відсутність графіка платежів по кредиту, у якому мало б бути узгоджено порядок і алгоритм розподілу помісячних платежів за кредитом та викладено помісячно знижувальний залишок по кредиту і суми процентів за користування кредитом та про всі супутні витрати на користь третіх осіб , які повязані з укладенням, обслуговуванням та виконанням кредитного договору. Також не було викладено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку та про тарифи банку, у тому числі тих, які повязані з конвертацією і купівлею валюти. Позивач покликаючись на завищення банком сукупної вартості кредиту на дату укладення оспорюваного договору як у процентному значенні так і в грошовому виразі, які за її твердженням є явно завищені від узгоджених з нею у кредитному договорі, зазначає, що відповідач під час укладення оспорюваного договору, скориставшись своїм переважним становищем відносно неї, за вище вказаних обставин позбавив її в реалізації права на вільне волевиявлення, чим ввів в оману, під впливом якої позивачка підписала кредитний договір.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Також заперечив проти посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки остання не являється фахівцем зі споживчого кредитування та не має спеціальних знань про властивості споживчого кредиту, а являється лише споживачем фінансових послуг. Відтак не могла під час підписання спірного кредитного договору знати про порушення свого права як споживача та про невідповідність дій Банку і укладеного нею кредитного договору вимогам чинного законодавства України, а довідалась про це лише 10 грудня 2015 року після фактичного ознайомлення із змістом складеного висновку/розрахунку економічного дослідження. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачу була надана вся необхідна інформація про кредит та про сукупну вартість кредиту. В послідуючому представник відповідача в судове засідання не з'явився. Від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника. Також суду відповідачем були надіслані заперечення проти позову, в яких покликаючись на свободу договору та підприємницької діяльності зазначено, що ініціатором укладення кредитного договору від 16 березня 2007 року, була саме ОСОБА_1, яка не зверталась до банку із заявами про надання їй додаткової інформації та/або розяснення певних положень оспорюваного кредитного договору. Разом з тим, в п.8.1. кредитного договору позивач підтвердила, що всі умови кредитного договору їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Крім того, своїм правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не скористалась. Крім того, підтвердженням ознайомлення позивача з умовами кредитування та умовами оспорюваного кредитного договору, є здійснення нею платежів в рахунок виконання взятих на себе договірних зобовязань за договором. Також вказує, що підписанням кредитного договору відповідно до умови п.8.3, позивач засвідчила, що укладаючи кредитний договір вона усвідомлювала свої дії, якими могла свідомо керувати та не перебувала під впливом помилки, обману, насилля, погрози. Розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, були визначені за домовленістю сторін кредитного договору, що відповідає принципу свободи договору. На час укладення оспорюваного кредитного договору редакція ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачала визнання недійсним договору у звязку з наданням споживачу неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. Крім того, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, просить суд відмовити позивачу у задоволенні предявленого позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Згідно з частинами 1-5 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що 16.03.2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк", та Даринською (теперішнє прізвище ОСОБА_1) Є.В. був укладений кредитний договір № 800000093, згідно умов якого банк надав позивачу кредит на споживчі цілі в розмірі 37000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,0 % річних, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі та порядку, які передбачені умовами договору і виконувати інші умови договору.

Кредит надається на строк 180 місяців з кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом 16 березня 2022 року (п. 1.3. договору) на наступні цілі: - для часткової оплати вартості квартири (надалі у тексті об'єкт нерухомості/предмет іпотеки), за номером 38 (тридцять вісім), що знаходиться у будинку №7 (сім), розташованому по вулиці Лайоша Гавро у місті Києві, яка придбавається Позичальником у власність за договором купівлі-продажу (п. 1.4. договору).

Згідно умови п. 1.5. Договору загальна вартість кредиту для позичальника складається з наступних сум: комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування згідно з п. 4.4. цього Договору у розмірі одного відсотка від суми Кредиту, а саме 1868 (одна тисяча вісімсот шістдесят вісім гривень) 50 копійок; суми процентів за користування Кредитом у розмірі 11,0 % (одинадцяти процентів) річних згідно з п. 1.2. цього Договору.

Того ж дня, 16 березня 2007 року між Банком та позичальником для забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір № 800000093-И, зареєстрований в реєстрі за № 858.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України).

Проте, аналіз норми ч. 4 ст. 42 Конституції України, надає підстави для висновку, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, яка звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв»язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, в даному випадку є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV).

Статею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій форміі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання уразі неплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості),є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправя сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У противному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV, «щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

А отже, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що свобода договору при укладенні кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року, не є абсолютною та обмежується спеціальними нормами законодавства у сфері споживчого кредитування. За таких умов, сторони кредитного договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, оскільки, урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним. (Правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-52цс13).

Відтак, посилання відповідача на принцип свободи договору є невірним, який зроблено ним без урахування вимоги спеціального законодавства в сфері споживчого кредитування, який звужує дію принципу свободи договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд погоджується з доводами представника позивача про деформацію процесу формування волі позичальника під впливом омани під час прийняття нею рішення про отримання кредиту, недотримання Банком істотних умов кредитного договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, та про наявність умислу в діх Банку щодо введення споживача в оману, під впливом якої позичальником укладено кредитний договір, що оспорюється.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 56 Закону України "Про банки та банківську діяльність" та ст.ст. 11, 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" встановлено обов'язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України "Про захист прав споживачів".

Пунктом 4 частини 1 статті 4 та частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Вимогою ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зобовязано Банки перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, із зазначенням викладеної в цих умовах переліком інформації.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача, про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Вимогами ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту Банки зобов'язані зазначати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а й отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. У зобов'язанні мають бути чітко визначені його суб'єкти та конкретизований його об'єкт.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Таким чином, з метою належного захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, банки зобовязано надавати споживачам необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію зокрема, про орієнтовну сукупну (реальну) вартість кредиту.

Такого роду інформація про ціну (сукупну вартість) кредиту - по своїй суті та правовій природі є суттєвою, яка істотно впливає на вибір і волевиявлення позичальника, щодо прийняття ним рішення про необхідність укладання кредитного договору на таких умовах оскільки, споживач може не володіти спеціальними знаннями про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває, а тому обов'язок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про продукцію (у даному випадку про послугу споживчого кредитування та реальну вартість кредиту) законодавцем покладається саме на суб'єкта господарювання (кредитора).

А тому, враховуючи вищенаведене, істотними умовами кредитного договору, щодо яких має бути досягнуто згоди в обовязковому порядку, є умови, які встановлені частинами 2 та 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

У Директиві Європейського Парламенту та Ради ЄС 2005/29/ЄС від 11.05.2005 р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначено, що фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобовязання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Згідно із п. 9 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Відтак, беручи до уваги приписи пункту 14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в системному звязку зі ст. 11, 19, ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» суд констатує, що в їх змісті законодавцем визначено чіткі критерії і обставин умислу, які з вини кредитора (банку) у будь-якому разі порушують права споживача внаслідок умисних дій/бездіяльності банку та є нечесною підприємницькою практикою, якими зокрема, є: порушення права споживача на свободу вибору продукції при реалізації продукції будь-яким чином; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.

Вимогою ч.3 ст.203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При визначенні вільного волевиявлення учасника правочину (зокрема, позичальника у даному випадку) і відповідність її внутрішньої волі на укладення правочину, суд враховує наступне.

При укладенні правочину під впливом обману формування волі споживача відбувається не вільно, а внаслідок недобросовісних дій інших осіб, що полягали у здійсненні впливу на формування волі споживача шляхом повідомлення йому таких відомостей, які спонукають споживача до укладення договору.

Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину.

А це дозволяє зробити висновок, що під обманом слід розуміти таку поведінку, за допомогою якої одна особа викликає в іншої неправильне уявлення (вводить в оману) свідомо щодо обставин, які мають істотне значення з метою вчинення правочину. Тобто, обман це дія на процес формування волі особи.

При цьому, обманні дії можуть вчинятися в активній формі або ж полягати у бездіяльності (умисне замовчування про факти, які можуть перешкодити вчиненню правочину).

І хоча, воля на вчинення такого правочину під впливом омани може відповідати зовнішньому волевиявленню позичальника, проте формується тут невільно під впливом відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. А це є ознакою обману, який як процес спрямований на паралізацію волі майбутнього контрагента, і як результат, проявляється у настанні правових наслідків, які за звичайних умов не могли б настати. Між обманом і вчиненням правочину існує причинний звязок, тобто обман має бути таким, що без нього правочин не був би вчинений.

Таким чином, аналіз змісту вище наведеного дозволяє суду дійти висновку, що умисне замовчування кредитором про факти, які мають істотне значення для споживача, суттєво впливають на його волевиявлення та можуть перешкодити вчиненню правочину, які є ознаками омани під впливом якої волевиявлення споживача є не вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Для вирішення питань, що виникли під час розгляду справи, судом за клопотанням представника позивача було призначено судово-економічну експертизу, за результатами проведенння якої складено Висновок експерта «Київської незалежної судово експертної установи» № 2116 від 01.02.2017 р., згідно якого судовим експертом встановлено, що надані відповідачем у відповідь на клопотання судового експерта ксерокопії: «Памятка для заемщика» від 16.03.2007 р. та Додаток №1 «ОСОБА_3 витрат», не містять інформації - посилання на кредитний договір № 800000093 від 16.03.2007р.

У п.5. «Памятки для заемщика» від 16.03.2007р. зазначено «Ориентировочная совокупная стоимость ипотечного кредита будет составлять 16873,10 гривен согласно подписанного ОСОБА_3 затрат». У Додатку №1 «ОСОБА_3 витрат» зазначено «Всього витрат у гривнях 14072,43 грн., еквівалент у доларах США 2786,62».

Таким чином, у зазначених документах містяться неузгоджені дані щодо розміру сукупних витрат за кредитним договором, відсутня інформація щодо варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. А тому, враховуючи зазначене, згідно наявних матеріалів судовий експерт прийшов до висновку, що оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, під час укладення кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007р., виконано з недотриманням п.2 та п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, судом враховано, що на виконання вимоги ст. 203 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач зобовязаний перед укладенням кредитного договору надати позичальнику інформацію в письмовій формі, про умови кредитування з подальшим їх викладенням у змісті кредитного договору та отримати про це, письмове підтвердження з наявним особистим підписом позичальника, про його отримання, у якій мало б бути викладено інформаційні умови, які позичальник мала б розуміти підписуючи заяву позичальника та укладаючи кредитний договір (Правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15).

Проте, як встановлено судом з долсіджених в судовому засіданні письмових доказів, позичальник особисто не отримувала такої письмової інформації від банку перед укладенням кредитного договору. У той же час, такого роду письмової інформації та відомостей банк не надав їй і в змісті кредитного договору під час його укладення.

При цьому суд вважає, що така поведінка банку, як зацікавленої особи завжди містить прямий умисел і як правило, є результативним наслідком умисного порушення/ невиконання існуючих вимог закону чи/або правил.

В той же час, суд вбачає, що позичальник як споживач, з вини банку не могла знати як до, так і на час підписання кредитного договору, що той містить несправедливі умови, оскільки кредитор приховав від неї повну та достовірну інформацію про Умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги банку, які вона мала б розуміти, підписуючи заяву позичальника та укладаючи кредитний договір.

Відтак, на підставі вище наведеного суд приходить до висновку, що в порушення вимоги ст. 203 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальник з вини банку не була належно ознайомолена як перед, так і під час укладення кредитного договору зі всіма його умовами, які для неї мають суттєве значення та істотно могли вплинути на формування її волевиявлення і здійснення свідомого вибору, що є обставинами, які викривили її уявлення щодо дійсності істотних умов договору та унеможливили позичальнику реалізувати вільну можливість і змогу, надати дійсну оцінку положенням умов кредитування банку та наслідкам укладення такого кредитного договору.

З урахуванням вище наведених обставин суд розцінює посилання відповідача про нібито дотримання Банком вимог законодавства перед укладенням кредитного договору та про відповідність внутрішньої волі позичальника на укладення кредитного договору на таких умовах надуманим та таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та по суті, є його припущенням.

Окрім того, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що відповідач у змісті оспорюваного кредитного договору:

- не навів належний графік платежів (а саме, не визначив порядок і алгоритм розподілу щомісячного платежу (згідно з п.5.3.1.), в розмірі 421,00 дол. США), які Банк мав зараховувати з кожного щомісячного платежу на погашення основної заборгованості по кредиту,відсотків за користування кредитом, суми винагороди та комісії банку);

- не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості;

- не розкрив умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку позичальнику;

- не зазначив інформації про банківські тарифи та про всі суми платежів, які споживач має сплатити за спірним договором для укладення та виконання спірного кредитного договору, у тому числі на користь третіх осіб.

Суд погоджується з доводами позивача про недотримання згоди між сторонами оспорюваного кредитного договору щодо істотних умов договору та водночас, про наявність нечесної підприємницької практики в діях відповідача, які проявляються у тому, що Банк приховав від позичальника повну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у спірному кредитному договорі заниженні значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної ціни кредиту та фінансової послуги банку, які мають бути виражені Банком у вигляді реальної (ефективної) відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку має сплатити позичальник на користь Банку, погашаючи кредит у строки, визначені кредитним договором.

Сукупність вище наведених доводів позивача підтверджуються Висновком судового експерта № 2116 від 01.02.2017 р., згідно якого:

«За даними п.1.2. кредитного договору №800000093 від 16.03.2007 р. процентна ставка за користування кредитними коштами становить 11,00% річних. В межах наявних матеріалів, ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) та сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) за кредитним договором №800000093 від 16.03.2007р. не визначено.

В межах наявних матеріалів встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): - ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007 р. складає 13,30% та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом; - сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007р. складає 44212,55 дол.США.

В межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), що передбачені умовами кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007р. на момент його укладення, становили: від 212,24 дол.США до 806,55 дол.США, (докладно див. колонку 2 Додатку 1 експертизи).

В межах наявних матеріалів, оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту під час укладення кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007р. виконано з недотриманням п.2 та п.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» (докладно див. дослідну частину).

Дослідженням наявних матеріалів справи не встановлено обґрунтованого розміру інфляційних витрат (з описом грошових витрат і зборів, пов'язаних з установленням іпотеки) узгоджених кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007р. на момент його укладення».

Постановою Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 р. "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

Враховуючи що відповідачем не надано суду доказів, які б ставили під сумнів правильність і обгрунтованість Висновку судового експерта № 2116 від 01.02.2017 р. та спростовували встановлені ним обставини, а також те, що іншого передбаченого законом способу доведення обставин обману позичальника фактично не існує, то за таких умов, суд визнає даний Висновок достатнім, належним, допустимим та достовірним доказом по справі.

В зв'язку з цим суд вважає, що дослідженим в судовому засіданні Висновком судового експерта підтверджуються наведені позивачем доводи і обставини введення банком її в оману щодо істотних умов кредитного договору, який укладено нею під впливом відсутності з вини банку необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, про умови кредитування та ціну фінансової послуги.

У результаті цього, кредитор отримав можливість отримати від позивача як позичальника, сплати на його користь надлишкової суми по кредиту (тобто, суму переплати позичальником по кредиту), яка є більшою від розміру передбаченого сторонами на момент укладення кредитного договору абсолютного значення подорожчання кредиту (загальної вартості кредиту), яка не була узгоджена з позичальником в письмовій формі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що банк, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи недобросовісно та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, з якими позичальник як споживач, була позбавлена з вини кредитора реальної можливості ознайомитись та оцінити належно. Тому з урахуванням наведеного суд погоджується з доводами представника позивача, що позивач підписавши кредитний договір, хоча і підтвердила свій намір на отримання банківського кредиту, однак, таке її волевиявлення не було вільним та спрямованим на настання реальних правових наслідків саме на таких умовах.

Крім того, суд виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, що сам текст кредитного договору розроблявся відповідачем, вважає, що відповідальність щодо змісту кредитного договору покладається повністю на відповідача.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_4 ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_4 Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р., розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди.

Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

Згідно п.2 ст. 7 Директиви комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, такою що вводить в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

У статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на дату укладення оспорюваного кредитного договору № 800000093 від 16.03.2007 р.) було встановлено заборону нечесної підприємницької практики, яка включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни. Такі дії суперечать правилам, торговим чи іншим чесним звичаям, що впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції, та у відповідності до правила ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є нечесною підприємницькою практикою, яка заборонена. А правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», є недійсні.

Виходячи з вищенаведеного суд визнає необгрунтованими доводи відповідача, що права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту виключно у випадках та спосіб, які встановлені в ч.7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору, яка не передбачала визнання недійсним договору у звязку з наданням споживачу неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації споживачу про продукцію.

Таким чином встановлені судом обставини, зокрема і встановлені Висновком судового експерта дані, що Банк під час укладання кредитного договору приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та ефективної (реальної) відсоткової ставки за цим договором, а також те, що всі розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь Банку, суд вважає це умислом у діях Банку з метою отримання ним прихованого прибутку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підписання оспорюваного кредитного договору позивачем було здійснено під впливом омани з боку відповідача.

Крім того, ухвалою суду від 11.07.2017 року було витребувано від відповідача необхідні письмові докази у вигляді належним чином завірених копій та зобовязано надати суду для огляду в судовому засіданні їх оригінальні примірники, зокрема: 1) Інформаційний лист банку (у вигляді долученої суду так званої «Памятки для заемщика» від 16.03.2007 року), на виконання вимоги п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; 2) Детальний розпис загальної вартості кредиту для ОСОБА_5 у кредитному договорі № 800000093 від 16 березня 2007 року, на виконання вимоги ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; 3) Додаток №1 «Лист Витрат» (повязаних з отриманням Позичальником іпотечного кредиту на придбання у власність нерухомого майна); 4) Положення про порядок кредитування фізичних осіб (у т.ч. у валюті кредиту), яке діяло у ПАТ «Альфа-Банк», в період укладення кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року; 5) Перелік, розмірів, базу і типи розрахунку відсоткової ставки та всіх комісій (тарифів) банку, в період укладення кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року; 6) Первинні документи про відкриття Позичальнику поточного рахунку № 0093 (у вигляді заяви ОСОБА_5, про його відкриття; Договору банківського рахунку № 0093; картки зі зразками підпису ОСОБА_5,; письмового повідомлення Регіональної податкової служби про взяття на податковий облік рахунку № 0093); 7) Первинні документи видачі Банком та отримання Позичальником кредитних коштів згідно договору.

Проте, зазначена ухвала суду відповідачем була проігнорована та не була виконана. Причини не подання суду витребуваних судом вище зазначеного переліку письмових доказів суду, його представник не повідомив та не зазначив суду про неможливість виконання зазначеної ухвали.

Ухвалою суду від 07 вересня 2017 року повторно було витребувано від відповідача вищевказані письмові докази.

На виконання ухвали суду від відповідача надійшли незавірені в установленому порядку копія листа витрат, копія памятки позичальника від 16.03.2007 року, копія анкети про отримання іпотечного кредиту від 03.03.2007 року, копія кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року, копія заяви позивача від 16.03.2007 року. Про причини не подання суду витребуваних доказів відповідач не повідомив та не зазначив суду про причини невиконаня ухвали суду.

Оригінальні примірники витребуваних судом документів відповідач суду не надав для огляду незважаючи на неодноразові ухвали суду. Про причини невиконання ухвал суду в частині наданя оригінальних примірників для огляду жодних пояснень від відповідача не надійшло.

Частиною 10 статті 84 ЦПК України встановлено, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Частиною 6 статті 95 ЦПК України встановлено, що якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відтак, беручи до уваги те, що у даному випадку відповідач, не надав суду оригінальні примірники переліку витребуваних судом документів як доказів, які мають суттєве значення для вирішення судом даної справи, а також дотримуючись вимоги ст. 6 Конвенції, щодо рівності сторін та справедливого суду, суд приходить до висновку та визнає, що надані відповідачем копії документів, якими він обгрунтовує свої заперечення, є копіями невідомого походження, які як докази, не є достатніми, належними, допустими та достовірними доказами у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України та не бере їх до уваги.

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання угоди ( чи її умов) недійсними.

Так за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Враховуючи вищевикладені обставини по справі, суд приходить до висновку, що оскаржуваний кредитний договір № 800000093 від 16.03.2007 року, є укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики, а тому наявні підстави для визнання його недійсним у цілому.

Суд також відзначає, що хоч позивачем виконувалися умови кредитного договору, однак, це не є підставою вважати, що вона погодилася на умови кредитування, які у подальшому виявилися такими, що не відповідали волевиявленню сторін, оскільки згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на те, що раніше судами неодноразово розглядалися спори, які виникали із спірного кредитного договору і він визнавався дійсним. Як вбачається із досліджених в судовому засіданні судових рішень судами розглядалися спори про зобовязання вчинити дії та стягнення заборгованості за кредитним договором, а не позовні вимоги позивача про захист його порушених прав як споживача фінансових послуг.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В звязку з цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України) та обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В пункті 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначене свідчить, що за змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. При цьому, момент обізнаності Позивача про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав. (Правовий висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14).

Таким чином, на підставі вищенаведеного суд погоджується з доводами позовної заяви про дотримання позивачем позовної давності та у звязку із цим, приходить до висновку про відхиленя заяви представника відповідача, про застосування спливу позовної давності та про відмову на цій підставі у задоволенні позову.

Суд також відхиляє необгрунтовані посилання представника відповідача в частині заперечення про те, що позивач не скористалась своїм правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», які спростовуються тим, що у відповідності до п.п. 1, 2 ч.7 ст.11 зазначеного Закону, таке право споживача на відкликання своєї згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, забезпечених іпотекою та споживчих кредитів, отриманих на придбання житла.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач була звільнена від сплати судового збору за позовом про захист прав споживачів на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

На час звернення до суду ст. 4 Закону України «Про судовий збір» була визначена ставка судового збору за позовною вимогою немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати 551,20 грн.

Оскільки позов про захист порушеного права споживача фінансових послуг. визнання недійсним кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року задоволено повністю, то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1102,40 грн. (551,20 x 2).

На підставі викладеного, керуючись 12, 89, 141, 259, 260 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг. визнання недійсним кредитного договору № 800000093 від 16 березня 2007 року задовольнити.

Визнати порушеним право ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.

Визнати недійсним кредитний договір № 800000093 від 16 березня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк", та Даринською (теперішнє прізвище ОСОБА_1) ОСОБА_6.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь держави 1102,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_7