Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"12" лютого 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М., за участю секретаря Солонській Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2017 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернувся ОСОБА_1 з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між нім та відповідачем та стягнення з відповідача на його користь сплачених сум, де зазначив , що 18 лютого 2017 року було укладено договір лізингу № 487, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу автомобіль «ЗАЗ SENS» та передати його в користування позивачу на умовах цього договору та згідно за чинним законодавством. В цей же день, на виконання умов даного договору ним було сплачено комісію за організацію договору в розмірі 7 %, що складає 12 754,70 грн., про що підтверджує квитанція № 0.0.709297265.1 та комісію банку в сумі 127,55 грн. за касове обслуговування за квитанцією № 0.0.709297265.2. Після укладення договору, він на протязі двох місяців спілкувався з представником відповідача для встановлення місця отримання автомобіля, останній повідомив його, що надати автомобіль не є можливим, оскільки він відсутній на складі та запропонував забрати кошти. 13 квітня 2017 року він звернувся з письмовою заявою до відповідача з вимогою повернути сплачені кошти, на що йому була надана письмова відповідь, згідно якої зазначений договір лізингу розірваний за його заявою , тому сплачені кошти не підлягають поверненню відповідно до ст. 12 п. 12.1 договору, оскільки є коштами за організацію договору. До теперішнього часу свої кошти він не отримав. Вважає що укладений договір є недійсним, тому що не відповідає вимогам законодавства України та укладений із порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». На думку позивача, умови договору є несправедливими, тому що всупереч принципу добросовісності встановлений істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін договору на шкоду споживачу. Так п. 12.1 договору не відповідає ст. 18 ч. 3 п.п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що в порушення прав споживача надає відповідачу право не повертати авансовий платіж при укладенні договору, який в договорі визначений як платіж за організацію договору лізингу. Зазначені дії відповідача як договірної сторони не можуть вважатись послугою, а тому не можуть бути включені в ціну договору та не мають покладати на споживача обовязок їх сплатити. Виконання зобовязання відповідачем за зазначеним договором поставлено в залежність від факту внесення авансового платежу, а тому договір в цілому не відповідає ст. 18 п. 6 п.п. 2 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того п. 12.1 договору надає лізінгоодержувачу, який частково або повністю сплатив авансовий внесок, але ж не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом направлення рекомендованого листа на адресу лізингодавця. У встановлений законом строк лізингодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки розірвання. В такому випадку підлягають поверненню лише 20% від сплаченого авансового платежу за оформлення договору. Якщо заява подана з порушенням строку, вказаного в п. 12.1 договору, платіж за організацію договору не повертається. Зазначені положення, вважає несправедливими, тому що умови розірвання договору ставляться в залежність від отримання транспортного засобу, при тому, що неотримання транспортного засобу може статись і з вини лізингодавця. Але ж, незважаючи на це, відповідальність лізингодавця не передбачена, а споживач в будь-якому випадку зазнає негативних наслідків у виді неповернення платежу за організацію договору що є несправедливими умовами, що обмежують права споживача відповідно до умов п.п. 4, 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Просив визнати договір лізингу № 487 від 18 лютого 2017 року, укладений між ним та відповідачем недійсним та стягнути з відповідача на його користь суму сплаченої ним комісії за організацію договору в розмірі 7 %, що складає 12 754,70 грн. та комісію, яку він сплатив банку за касове обслуговування в сумі 127,55 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, відзив на позов не надав ,у звязку з чим, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у порядку ст. 280 ЦПК України , та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, що 18 лютого 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» » (лізингодавець) і ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «ЗАЗ SENS». ( а. с. 6-13).

Згідно п. 8.2 договору вартість предмету лізингу на момент укладення Договору складає 182 210,00 грн.( а.с.9).

На виконання умов договору позивач 18 лютого 2017 року сплатив на рахунок відповідача комісію за організацію договору в розмірі 7%, що складає 12 754,70 грн., та комісія банку в сумі 127,55 грн. за касову обслуговування, що підтверджується відповідними квитанціями ( а.с.14).

Протягом майже двох місяців позивач звертався до відповідача щодо надання предмету лізингу, але у звязку з його відсутністю, йому відповідачем будо запропоновано подати заяву про розірвання договору. 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ Лізингова компанія «Єврокар Україна» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів у звязку з тим, що укладений договір порушує його права , як споживача в звязку з чим є недійсним. ( а.с15). Цю заяву відповідач отримав 18 квітня 2017 року( а.с.16).

Листом від 18 травня 2017 року ТОВ Лізингова компанія «Єврокар Україна» повідомило позивача про те, що заява позивача від 18 квітня 2017 року про розірвання договору фінансового лізингу № 449 задоволена, договір розірвано, однак сплачені ним кошти у розмірі 12754 грн. 70 коп., як комісія за організацію договору, у відповідності до п. 12.1 Договору поверненню не підлягають .( а.с. 18).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР (далі - Закон 723/97- ВР ) визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Згідно до положень цієї статті зазначеного закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

У звязку з укладенням договору фінансового лізингу між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються (окрім положень Цивільного кодексу України про лізинг, найом (оренду), купівлю-продаж, поставку) Законом України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно з умовами договору, а саме- параграфу «Визначення термінів», комісія за організацію договору- це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь- які витрати, понесені ним, що повязані з укладанням Договору, в тому числі витрати, що повязані з пошуком предмету лізингу та становить 7% від вартості предмету лізингу.( а.с.6).

Згідно п. 12.1 оспорюваного договору Лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір. При цьому лише 80% від сплаченого авансового платежу повертається споживачу. Комісія за організацію Договору взагалі не повертається.( а.с.11).

Відповідно до п. 12.2. договору Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж протягом строку, встановленого п. 9.3 Договору. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу авансовий платіж, сплачений ним, за відрахуванням 10% від сплаченого Лавансового платежу .При цьому платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Разом з тим, оспорюваним Договором не передбачена відповідальність Лізингодавця у випадку порушення або невиконання ним взятих на себе за Договором зобовязань.

Таким чином, за невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповідальності перед Лізингоодержувачем, а навпаки, одержує від останнього вигоду у розмірі 20% або 10% від сплаченого Лізингоодержувачем авансового платежу та платежу за оформлення договору.

Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п.12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми платежу за оформлення договору.

Частиною 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Відповідно до п.п. 2 п. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «платежу за оформлення договору» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Судом у свою чергу встановлено, що укладений договір лізингу не був нотаріально посвідчений, що суперечить вимогам ст. 210 та 640 ЦК України.

Відповідно до положень ч 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Виходячи із положень, викладених в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі від 19 жовтня 2016 р. № 6-1551цс16.

Укладений між сторонами договір фінансового лізингу, предметом якого визначений транспортний засіб, є змішаним договором, тому що містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, але в порушення ст.799 ЦК України не був нотаріально посвідчений.

Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 487 є нікчемним.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1ст. 236 ЦК України).

З огляду на зазначене , суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, а також від 11 травня 2016 року у справі №6-65цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

У звязку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач був звільнений від сплати судового збору та його вимоги задоволені, то ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 280- 285 ЦПК України, ст. ст. 15, 203, 210, 215, 220, 509, 628, 640, 806 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 487 від 18 лютого 2017 р., укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 7, офіс 169 (, р/р 9 в АТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 сплачений платіж за оформлення договору в сумі 12 754,70 грн., а також витрати по оплаті комісії банку в сумі 127,55 грн., всього 12 882,25 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» судовий збір на користь держави у розмірі 640,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: А. М. Іванченко