Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 483/69/16-ц

провадження № 61-1318 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., ФаловськоїІ. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» (надалі - ОСББ «МЖК-13»),

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» на рішення апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Самчишиної Н. В., від 25 квітня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - «ЦПК України») касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСББ «МЖК-13» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 листопада 2011 року до 17 жовтня 2015 року вона працювала головою ОСББ «МЖК-13», отримуючи заробітну плату, вирахувану із посадового окладу в розмірі 1 250 грн на місяць. До роботи ставилася відповідально, не допускала порушень трудової та фінансової дисципліни. Наказом від 17 жовтня 2015 року № 15 позивача звільнено із займаної посади з підстави, передбаченої пунктом першим статті 36 Кодексу законів про працю України (надалі - «КЗпП України») - за угодою сторін.

За час роботи позивач мала право на щорічні відпуски але їх не використала. У зв'язку із звільненням з роботи та відповідно до вимог трудового законодавства, відповідач в день звільнення повинен був виплатити їй компенсацію за невикористані щорічні відпустки за весь період роботи. Проте, він такого обов'язку не дотримав і розрахунок не провів, пославшись на отримання нею за весь цей час заробітної плати.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд стягнути на її користь з ОСББ «МЖК-13» компенсацію за невикористані у 2011-2015 роках відпустки у розмірі 4 056 грн 56 коп., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 5 122 грн 25 коп., вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факту невикористання в 2011-2015 роках щорічних відпусток не з її вини, оскільки ОСОБА_4 обіймала посаду голови ОСББ «МЖК-13» та, як керівництво, повинна була дотримуватися вимог законодавства щодо використання відпусток.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено; рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСББ «МЖК-13» на користь ОСОБА_4, 3 821 грн 84 коп. компенсації за невикористані з 01 листопада 2011 року по 17 вересня 2015 року відпустки та 5 112 грн 25 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 8 934 грн 09 коп.; у задоволенні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з відповідача на її користь інших судових витрат - відмовлено за їх недоведеністю; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до статті 47 та частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення; згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Оскільки ОСББ «МЖК-13» не провів розрахунок із ОСОБА_4 при звільненні, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення компенсації за невикористані відпустки і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСББ «МЖК-13» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що винагорода за виконану роботу голові ОСББ «МЖК-13» призначена у розмірі 400 грн; всі роботи, виконані за період з листопада 2011 року по жовтень 2015 року виконані активістами ОСББ «МЖК-13», а не позивачем; запис про звільнення у трудовій книжці позивача не відповідає дійсності та є підробленим, а також зазначає, що робота голови ОСББ «МЖК-13» носить цивільно-правовий характер, який не передбачає оплату лікарняних та відпусток.

У серпні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, подав до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу ОСББ «МЖК-13».

Заперечення мотивоване тим, що відповідачем не зазначено в чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Зазначає, що касаційна скарга базується на формальних припущеннях не підтверджених фактами, а тому просив касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

27 грудня 2017 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСББ «МЖК-13» підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 47 та частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.

До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судами встановлено, що з 01 листопада 2011 року по 17 жовтня 2015 року сторони перебували у трудових відносинах, та на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, їх припинили. Весь цей час, позивач обіймала посаду голови ОСББ «МЖК-13», отримуючи за свою роботу заробітну плату, яка обраховувалася із посадового окладу у розмірі 1 250 гривень на місяць.

За час роботи вона мала право на щорічні відпуски, але їх не використала. При цьому, доказів її вини в тому відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча це є його обов'язком.

У зв'язку із її звільнення з роботи та відповідно до вимог трудового законодавства, відповідач в день звільнення позивача повинен був виплатити їй компенсацію за невикористані щорічні відпустки за весь період роботи, проте відповідач, пославшись на безпідставність вимог та отримання нею за весь цей час заробітної плати, і, не надавши доказів відсутності вини об'єднання у затримці розрахунку, такого обов'язку не дотримався і розрахунок не провів.

На підставі вказаного суд апеляційної інстанції суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не виконано свого обов'язку щодо сплати позивачу при звільнені всіх сум, що належать йому від підприємства.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції стягнув з ОСББ «МЖК-13» на користь позивача 3 821 грн 84 коп. компенсації за невикористані 93 дні відпусток та, в межах суми позовних вимог, 5 112 грн 25 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 8 934 грн 09 коп.

Водночас, порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок).

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 Порядку передбачений ним порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Згідно із пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Статтею 73 КЗпП України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення апеляційним судом) визначено 10 святкових і неробочих днів (1 січня - Новий рік, 7 січня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 і 2 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги), 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України, 14 жовтня - День захисника України; один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця).

Суд апеляційної інстанції провів розрахунок середньоденної заробітної плати вирахуваної за рік, виходячи із 365 днів року. Однак виходячи із пункту 7 Порядку розрахунок повинен проводитися виходячи із 355 календарних днів, тобто 365 днів року за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством (10 днів).

Виходячи із розрахунків, проведених апеляційним судом, середньоденна заробітна плата, вирахувана за рік, склала 41 грн 09 коп. (15 000 грн : 365 = 41, 095), відповідно, компенсація за невикористані 93 дні відпустки склала 3 821 грн 84 коп. (93 * 41,095), проте відповідно пункту 7 Порядку зазначений розрахунок слід було проводити виходячи із 355 календарних днів (15 000 грн : 355 * 93 = 3 929, 58).

Середній заробіток за 121 день затримки розрахунку, апеляційним судом вирахувано виходячи із пункту 8 Порядку та становить 7 201 грн 92 коп. Оскільки ОСОБА_4 у позові просила стягнути середній заробіток у розмірі 5 112 грн 25 коп., тому апеляційний суд, з урахуванням положень статті 303 ЦПК України (в редакції чинній станом на день ухвалення апеляційним судом судового рішення) правильно дійшов висновку про стягнення з ОСББ «МЖК-13» 5 112 грн 25 коп., не виходячи за межі позовних вимог.

Рішення апеляційного суду у касаційному порядку оскаржив відповідач ОСББ «МЖК-13», вказаний вище розрахунок середньоденної заробітної плати позивачем у касаційному порядку не оскаржувався, тому допущена апеляційним судом помилка не впливає на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду в межах доводів відповідача, викладених у касаційній скарзі.

Доводи ОСББ «МЖК-13» щодо призначення позивачу, як голові об'єднання, винагороди за виконану роботу у розмірі 400 грн та безпідставності отримання нею винагороди в більшому розмірі, ніж встановлено рішенням загальних зборів ОСББ «МЖК-13», та щодо підроблення позивачем документів, перевірені судом апеляційної інстанції, який встановив, що належними доказами такі доводи не підтверджуються.

ОСББ «МЖК-13» не було позбавлене можливості звертатися до правоохоронних органів стосовно порушень закону, які містять ознаки злочину, допущених на думку відповідача позивачем, чи стягнути в судовому порядку безпідставно отримані позивачем виплати.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи, судове рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат апеляційним судом. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик