ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2018 року м. Кропивницький

справа № 388/2024/15-ц

провадження № 22-ц/781/263/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Голованя А.М.,

суддів: Гайсюка О.В., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

представника відповідача адвоката ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 липня 2013 року близько 02.00 години він залишив власний автомобіль «Hyundai Coupe», реєстраційний номер НОМЕР_1, на належній відповідачеві автомобільній стоянці, що розташована навпроти будинку № 104 по вул. Новій у м. Долинська Долинського району Кіровоградської області.

Тієї ж ночі, близько 04.00 години, йому зателефонували працівники міліції й повідомили, що його автомобіль згорів.

З цього приводу ОСОБА_2 звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про притягнення винних осіб до відповідальності, надав з цього приводу необхідні документи, але винних у підпалі осіб встановлено не було.

Згідно експертних висновків, зроблених у кримінальному провадженні, належний йому автомобіль було підпалено внаслідок занесення на його зовнішню поверхню стороннього джерела вогню і він потребує повного відновлення з використанням нових складових, що загалом є недоцільним та визначено розмір завданої йому шкоди.

Вважає, що, оскільки автомобіль знаходився на платній автомобільній стоянці, тобто переданий на зберігання, то відповідач повинна нести відповідальність за його втрату, що випливає з договору зберігання майна і відшкодувати завдану йому матеріальну шкоди на суму 134840 грн., а також моральну шкоди на суму 50000 грн., яка полягає у перенесених ним моральних стражданнях, стресі, оскільки він був позбавлений права власності на майно.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду заперечила проти доводів скарги.

Позивач ОСОБА_2, який був належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, в судове засідання апеляційного суду не зявився.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. (ч.2 ст.372 ЦПК України)

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, на якій сталося займання автомобіля ОСОБА_2, дійсно використовується фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг із зберігання транспортних засобів, але позивач не надав належних доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору зберігання та не довів розмір завданої йому шкоди.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем ( ч. 1 ст. 937 ЦК України).

В силу ст. 943 ЦК України зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, чинної до 15 грудня 2017 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається, що відповідач фізична особа - підприємець ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність. (а.с. 219-220,234).

Звертаючись із позовом ОСОБА_2 вказав, що 12 липня 2013 року близько 2 години ночі належний йому автомобіль марки «Hyundai Coupe», реєстраційний номер НОМЕР_1 було залишено ним на платній стоянці відповідача ОСОБА_3, який внаслідок підпалу було пошкоджено, а тому вважає, що відповідач повинна нести відповідальність за втрату вказаного майна, що випливає з договору зберігання.

Згідно з п.п. 15,25 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 (далі - Правила) плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачею квитанції чи касового чека. Володілець транспортного засобу, який користується послугами автостоянки, зобов'язаний: ознайомитися з цими Правилами, розписатися про це в журналі обліку транспортних засобів і виконувати всі вимоги Правил; оформити транспортний засіб на зберігання згідно з вимогами Правил, внести плату, одержати відповідну квитанцію (касовий чек) або перепустку тощо.

На обґрунтування своїх доводів про те, що вказаний автомобіль з 12 липня 2013 року перебував на зберіганні у відповідача позивач надав ксерокопії матеріалів кримінального провадження відкритого за фактом підпалу автомобіля марки «Hyundai Coupe», реєстраційний номер НОМЕР_1, копію договору оренди земельної ділянки та копії листів. (а.с. 8-44).

Проте в зазначених письмових документах відсутні відомості про оформлення позивачем належного йому транспортного засобу на зберігання згідно з вимогами Правил.

Не може бути таким доказом і ксерокопія аркуша паперу в якому в одних із граф зазначено прізвище ОСОБА_2, 23-39 та 5, оскільки не відоме джерело інформації із якого воно добуте.(а.с.13)

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність повязану із діяльністю із надання послуг щодо зберігання транспортних засобів.

Стаття 268-1 Податкового кодексу України установлює правила сплати збору за місця для паркування ТЗ. Платниками цього збору є субєкти господарювання, що провадять діяльність на майданчиках для платного паркування та спеціально відведених автостоянках згідно з рішенням територіальних органів влади. Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів, затверджується рішенням сільської, селищної, міської ради або ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад. Таке рішення разом з переліком осіб, які уповноважені організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів, надається виконавчим органом сільської, селищної, міської ради або ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, контролюючому органу в порядку, встановленому розділом I цього Кодексу.

Але в матеріалах справи відсутні відповідні рішення виконкому Долинської міської ради щодо надання ОСОБА_3 повноважень організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів.

Натомість згідно листів Долинської ОДПІ ОСОБА_4 є платником податку за землю на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного нею з Долинською міською радою (а.с. 40,43)

Згідно договору оренди, укладеного 07 вересня 2012 року між Долинською міською радою та фізичною особою - підприємець ОСОБА_5, земельна ділянка площею 0,4742 га, яка розташована в м. Долинська по вул. Нова, мікрорайон №6, передана їй в оренду для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не доведено, що між сторонами було укладено договір зберігання належного йому транспортного засобу.

Разом з тим, в мотивувальній частині рішення суд помилково вказав, що земельна ділянка площею 0,4742 га за адресою: вул. Нова, мікрорайон № 6, м. Долинська Долинського району Кіровоградська область використовується фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг зберіганні транспортних засобів на автомобільних стоянках.

У звязку з наведеним рішення суду підлягає зміні з підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України, шляхом виключення з мотивувальної частини зазначеного твердження суду.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду щодо недоведеності позивачем розміру завданої йому шкоди, оскільки в порушення п. 2.3 розділу 4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, на дослідження експерту не було надано КТЗ автомобіль марки «Hyundai Coupe», реєстраційний номер НОМЕР_1. у звязку з чим, зроблений в кримінальному провадженні, висновок експерта №1 від 29.01.2014 року про розмір завданої шкоди ґрунтується на припущеннях.

При розгляді справи в суді першої інстанції було призначено автотоварознавчу експертизу з метою визначення розміру завданих позивачеві збитків унаслідок пошкодження КЗУ, проте експертиза проведене не була через ненадання автомобіля марки «Hyundai Coupe», реєстраційний номер НОМЕР_1 для дослідження експерту.(а.с. 140-143)

За таких обставин доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд неправильно відмовив у задоволенні позову не ґрунтуються на доказах та законі.

Керуючись ст.ст. 374, 367, 376, 382, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини посилання на те, що земельна ділянка площею 0,4742 га за адресою: вул. Нова, мікрорайон № 6, м. Долинська Долинського району Кіровоградська область використовується фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг зберіганні транспортних засобів на автомобільних стоянках.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання її повного тексту у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:

Судді: