Ухвала

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 310/3548/16-ц

провадження № 61-1580 зп 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року залишено без зміни.

23 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження наявності підстав для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року заявником у якості прикладу неоднакового застосування норм матеріального права надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року та 27 січня 2016 року.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 360 ЦПК України 2004 року у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного Цивільного суду вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд рішення у якій подано заяву, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що обставини, які наводить позивач як причини пропуску строку для прийняття спадщини, не можна визнати поважними, оскільки знаходження ОСОБА_4 на лікарняному не позбавляло останню реальної можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім того, у справі відсутні будь-які докази, що ОСОБА_4 тривалий час перебувала на лікарняному у період з квітня 2007 року і до травня 2016 року, а також не надано жодних доказів, що свідчили про об'єктивні непереборні, істотні труднощі для позивача на вчинення дій, що пов'язані з прийняттям спадщини після смерті спадкодавця, оскільки ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через 9 років з дня закінчення шестимісячного строку для її прийняття.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року суд визначив додатковий строк для прийняття спадщини позивачу, оскільки стан її здоров'я в період перебігу строку для прийняття спадщини, визначеного статтею 1272 ЦК України, позбавив її можливості вчасно звернутися із відповідною заявою до нотаріальної контори. Крім того, позивач надала суду докази тяжкого стану здоров'я, які існували в період перебігу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Зі змісту наданої для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року вбачається, що судом визначено додатковий строк для прийняття спадщини, оскільки позивач пропустив його з поважних причин, оскільки були наявні об'єктивні, непереборні та істотні труднощі для подання заяви в установлений строк. Крім того, позивач є сином спадкодавця і на день смерті з померлим разом не проживав, має III групу інвалідності та з 26 вересня 2014 року по 10 грудня 2014 року перебував на амбулаторному лікуванні, пропуск строку є незначним.

Зі змісту ухвал, наданих у якості прикладів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, вбачається, що судами встановлено різні фактичні обставини, а тому відсутні підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Доводи заяви про порушення судом норм процесуального права при постановлені рішення, про перегляд якого подано заяву, зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про наявність підстав для перегляду судового рішення відповідно до вимог пунктів другого та третього частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року.

З огляду на викладене, керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, пунктом першим частини першої статті 355 та статтею 360 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відмовити.

Копію ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик