АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1254/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2018 року м.Київ

Справа № 761/18948/16

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : судді - доповідача - Шкоріної О.І., суддів: Саліхова В.В. , Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

Сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2,

на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Макаренко І.О. в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 36541 грн.10 коп., 35000 грн. у якості компенсації заподіяної моральної шкоди.

Свої вимоги обгрнутовував тим, що 30 квітня 2014 року між сторонами розірвано шлюб, від якого вони мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу позивач фактично втратив зв'язок з дитиною, а згодом з'ясував, що син разом з відповідачем перебуває в Узбекистані. Згоди на виїзд сина за кордон позивач не надавав. З метою реалізації свого права на спілкування із дитиною, він двічі здійснив виїзд до Узбекистану, у результаті чого він зазнав матеріальної шкоди у розмірі 36541 грн.10 коп. Крім того, такими діями відповідача позивачеві завдано моральної шкоди, яку останній оцінює у розмірі 35000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ст..ст.22, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 151, 153, 157 СК України просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 36841 грн.10 коп., судовий збір в сумі 1378 грн., а всього 38219 грн.10 коп.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В апеляційній скарзі зазначав про порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, зазначив про те, що суд першої інстанції не вжив заходів передбачених цивільно-процесуальним законодавством України щодо неупередженого розгляду справи, не переконався в наявності доказів, що стали підставою для виїзду відповідача за межі України, домовленістю між батьками дитини про графік спілкування з дитиною.

Відповідно до п.8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.156-159), причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні цих вимог, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Влітку 2014 року відповідачка без згоди позивача вивезла малолітнього сина сторін ОСОБА_4 за межі України до Узбекистану. ОСОБА_4 перетнув державний кордон 22 липня 2014 року.

ОСОБА_4 навчається у школі «SEHRIYO" в Узбекістані

Позивач двічі здійснив виїзди до Узбекистану у період з 15 березня 2015 року по 30 березня 2015 року та з 23 серпня 2015 року по 1 вересня 2015 року, у зв'язку з чим поніс витрати на придбання авіаквитків відповідно в сумі 10601 грн. та 12822 грн.73 коп., а також витрати на проживання в готелі «Art hostel» відповідно в сумі 7905 грн.17 коп. та 5512 грн.20 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок протиправних дій відповідачки ОСОБА_2, яка без згоди позивача вивезла їх малолітнього сина до іншої країни, змінивши тим самим місце проживання дитини, позивачу завдано матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на придбання авіаквитків та проживання в готелі за місцем проживання сина. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений у ч.2 ст.16 ЦК України або в іншій спосіб, що встановлений договором або законом ( ч.3 ст.16 ЦК України).

Обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, способу та наслідкам порушення.

Правовідносини сторін виникли з приводу участі батька у вихованні та особистому спілкуванні з малолітнім сином сторін, який проживає разом з матір'ю.

Відповідно до ст..157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Позивач в обґрунтування своїх вимог не посилався на наявність між сторонами укладеного договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків, а також ухилення відповідача від виконання умов такого договору, а посилався лише на загальні норми, що регулюють відшкодування шкоди в деліктних правовідносинах, а саме на ст. ст. 22,1166,1167 ЦК України.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки).

Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В значенні формулювання «майнова шкода, завдана особистим немайновим правам фізичної особи» йдеться про майнову шкоду, тобто шкоду, завдану майну, через порушення особистих немайнових прав.

В даному випадку позивач звернувся до суду за захистом свого права на спілкування з дитиною, яке, на його думку, порушене відповідачем, яка вивезла дитину за межі України без згоди позивача.

Право на безперешкодне спілкування з сином не може бути поновлене у спосіб відшкодування шкоди, яка полягає у витратах на придбання авіаквитків та на проживання в готелі за місцем проживання малолітнього сина.

Сам по собі факт вивезення матір'ю малолітньої дитини без згоди батька за межі України, а також витрати останнього на придбання квитків для проїзду до місця проживання сина, та витрати на проживання в готелі, які поніс позивач добровільно, не дають підстав для покладення на відповідачку відповідальності на підставі ст..1166 ЦК України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди не ґрунтується на вимогах закону, а тому таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні цих вимог.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 16 травня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1, який оскаржував рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,, рішення районного суду в цій частині залишено без змін.

З урахуванням наведено, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року - в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та судового збору скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді: