Справа № 564/2350/17
Костопільський районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя Левчук В.В.
секретар судового засідання Зберун К.Ф.
позивача - не з'явився
представника позивача - ОСОБА_1
відповідача - не з'явився
представника третьої особи - не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Костопільського районного суду Рівненської області цивільну справу №564/2350/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області, про позбавлення батьківських прав
ОСОБА_2 звернулась до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області, про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 злісно ухиляється від виконання батьківських обов'язків, проживає за кордоном, матеріальної допомоги сину не надає та не спілкується з ним. Аліменти, присуджені до сплати рішенням суду, не сплачує та має значну заборгованість.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просить суд позов задоволити.
Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з'явився. Про дату, час а місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Третя особа не забезпечила явку представника у судове засідання, подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області. Позов підтримують.
Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили суду, що ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні свого малолітнього сина ОСОБА_7, не надає йому жодної матеріальної допомоги, не цікавиться його навчанням та позашкільним життям.
Заслуханий у судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_7 показав суду, що востаннє батька бачив на випускному у дитячому садочку. За час навчання у школі батько жодного разу не поцікавився ним. Батько не вітає його зі святами. Родичі з боку батька теж не підтримують з ним жодних зв'язків. Розповів, що мав намір від спортивної секції поїхати на змагання, однак батько, який на той час перебував, і зараз перебуває, на заробітках у Російській Федерації, відмовився надати дозвіл на виїзд за кордон, оскільки батькові оформленні такого дозволу занадто дорого. Просить суд позбавити його батька, ОСОБА_3, батьківських прав щодо нього.
Суд, заслухавши показання свідків, пояснення представника позивача, пояснення неповнолітнього ОСОБА_7, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.
Згідно повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції Рівненської області 14.03.2009 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_7, батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що зроблено відповідний актовий запис за №24.
Згідно довідки від 12.09.2017 року ОСОБА_7 зареєстрований зі своєю матір'ю ОСОБА_2 у АДРЕСА_1
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції Рівненської області, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, про що складено відповідний актовий запис за №48 від 13.03.2007 року.
Відповідно до рішення Костопільського районного суду від 18.10.2011 року у справі №2-1048/11 з відповідача на користь позивача присуджено до стягнення аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 у розмірі 350 грн. щомісячно. Однак, незважаючи на те, що сума аліментів незначна, відповідач аліменти не сплачує, добровільно кошти на утримання сина не надає, що підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків.
З характеристики ОСОБА_7 від 12.09.2017 р. №201 вбачається, що ОСОБА_7 навчається на хорошому рівні, має лідерські якості, займається спортом. Мама, ОСОБА_2, регулярно цікавиться шкільним життям сина, відвідує батьківські збори та підтримує зв'язок із класним керівником.
З Інформації від 12.09.2017 р. №200 вбачається, зщо ОСОБА_3 у період з 1 вересня 2015 року по 1 вересня 2017 року життям сина не цікавився, батьківські збори не відвідував.
Враховуючи наведене, орган опіки і піклування не заперечує проти позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_7.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.
Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).
Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.
Враховуючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_7 На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_7, що повністю відповідає інтересам дитини.
Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 164-166 Сімейного кодексу України, ст.ст. 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області, про позбавлення батьківських прав - задоволити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований у АДРЕСА_2) відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, (свідоцтво про народження /повторне/ серія НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції Рівненської області).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку у загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяВ. В. Левчук