Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 739/1930/15-ц

провадження № 61-512св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року у складі судді Іващенко А. І.та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2016 року у складі суддів: Страшного М. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків у розмірі 14 419 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 липня 2015 року відповідач працювала продавцем в орендованому ним магазині по вул. Петровського, 37 у м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області на підставі строкового трудового договору від 01 липня 2015 року. Також 01 липня 2015 року з нею укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Проведеним 30 серпня 2015 року переобліком підзвітних відповідачу товарно-матеріальних цінностей виявлено недостачу у розмірі 14 419 грн. Причини недостачі відповідач пояснювала тим, що брала кошти для власних потреб та зобов'язалась повернути ці кошти до 01 січня 2016 року, видавши про це відповідну розписку.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідач ознайомлена зі своїми посадовими обов'язками, якими її неправомірними діями заподіяно шкоду позивачу, в чому полягала її вина, в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які забезпечували б схоронність товарів та обмежений доступ до них. Ревізію магазину проводила мати позивача, підписав акт позивач, до інвентаризації магазину незалежний оцінювач не залучався , протокол за результатами проведеної інвентаризації (ревізії) не складався, хоча саме протокол є документом, в якому мають бути зафіксовані результати проведеної інвентаризації, тому досліджений в судовому засіданні акт від 30 серпня 2015 року не може бути належним доказом недостачі товарів. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, яких саме матеріальних цінностей виникла недостача або їх розтрата чи незбереження. Оцінюючи розписку від 30 серпня 2015 року, видану ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_3, суд зазначив, що із розписки неможливо встановити, що зазначена сума в розмірі 16 тис. грн є шкодою, завданою відповідачем під час виконання трудових обов'язків, тому розписка не може слугувати належним доказом завдання матеріальної шкоди працівником.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що із акта прийому-передачі від 01 липня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передав продавцю ОСОБА_2 товар на суму 15 890 грн, неможливо встановити, які саме товари, їх найменування, кількість, якість, ціна були передані відповідачу ОСОБА_2 і збереження яких вона повинна була забезпечувати. В акті ревізії магазину від 30 серпня 2015 року також відсутній перелік товарів, які становлять недостачу, зазначена лише загальна сума недостачі. Судом першої інстанції зазначений акт ревізії обґрунтовано не взято до уваги як належний доказ доведеності вини відповідача ОСОБА_2 у недостачі товарів у магазині. Наявна у справі розписка ОСОБА_2 про її зобов'язання віддати ОСОБА_1 частинами борг у розмірі 16 тис. грн в строк до 01 січня 2016 року також обґрунтовано не взята до уваги судом першої інстанції, оскільки ця розписка жодним чином не підтверджує факт недостачі товарів в магазині, розмір заподіяної шкоди, вини відповідача у недостачі матеріальних цінностей. Крім того, ОСОБА_2 прийнята на роботу на посаду стажера продавця із випробувальним терміном. Із особою, яка займає посаду стажера продавця, не може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження рішення суду обґрунтовано тим, що апеляційний суд безпідставно визнав акт ревізії неналежним доказом у справі, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування; наявність або відсутність обліку товарів по групах ніяким чином не впливає на можливість визначення недостачі. Відповідач погодилася із результатами проведеної інвентаризації, про що свідчить її підпис в акті ревізії «з актом повністю згодна». Факт перебування сторін у трудових відносинах не оспорювався, а тому суд безпідставно встановлював вказані обставини. За трудовим договором відповідача прийнято на роботу на посаду продавця, а не стажера, а тому в цій частині висновки апеляційного суду не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 01 липня 2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений трудовий договір, за умовами якого відповідач була прийнята на роботу до магазину на посаду продавця із випробувальним терміном 2 місяці.

01 липня 2015 року з ОСОБА_2 як працівником, що обіймає посаду стажера продавця, був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать позивачу.

04 липня 2015 року актом прийому-передачі в особі директора ОСОБА_1 та продавця ОСОБА_2 відповідно до договору від 01 липня 2015 року роботодавець передав, а продавець прийняв товар на суму 15 890 грн. Актом ревізії магазину від 30 серпня 2015 року виявлено недостачу товару на суму 14 419 грн. За розпискою від 30 серпня 2015 року ОСОБА_2 зобов'язалась повернути ОСОБА_1 16 тис. грн до 01 січня 2016 року.

Статтею 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов'язків є протиправними діями.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв'язок.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За змістом частини третьої статті 135-3 КЗпП України на підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, наданими позивачем на підтвердження своїх вимог, у тому числіакт прийому-передачі від 04 липня 2015 року, акт ревізії від 30 серпня 2015 року, розписку від 30 серпня 2015 року, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суди дійшли висновку про відсутність умов для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за недостачу матеріальних цінностей, оскільки позивач не довів, які саме матеріальні цінності виявлені як недостача, та що вони передавалися на зберігання відповідача.

Посилання заявника на неправильну оцінку апеляційним судом обставин справи та доказів не може бути підставою скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик