Провадження № 22-ц/779/24/2018
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2017 року, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 03 червня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування нежитлових приміщень площею 46,4 кв.м. по АДРЕСА_1.

Зазначала, що на момент укладення договору вона перебувала під впливом тяжких обставин, спричинених втратою єдиної дочки і власною хворобою. Переживаючи хворобу, а потім смерть дочки, вона важко захворіла сама, потребувала постійного лікування, що вимагало значних витрат, а також догляду та підтримки. Як наслідок, вона уклала договір дарування розраховуючи, що відповідач забезпечить їй засоби для лікування і проживання та буде доглядати за нею у випадку необхідності.

Укладаючи договір вона помилилася, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, просила визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень площею 46,4 кв.м. по АДРЕСА_1 від 03 червня 2011 року в силу помилки.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нежитлових приміщень площею 46,4 кв.м. по АДРЕСА_1 від 03 червня 2011 року.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що апеляційним судом Івано-Франківської області у 2016 році розглядалася справа № 344/10690/15 між тими самими сторонами та про той самий предмет.

Вказує, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки звернулася з позовом через 5 років 5 місяців 20 днів з моменту настання права звернення до суду.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що під час укладення договорів дарування нотаріус роз'яснює сторонам їх права та обов'язки. Відповідно, державним нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А.М. було роз'яснено ОСОБА_1, що договір дарування належить до безоплатних правочинів, за його умовами обдаровані не мають перед дарувальником будь-яких зобов'язань майнового характеру.

Вважає, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Вказує, що твердження позивача про те, що обставини щодо яких вона помилилася виникли тільки після 2014 року, коли відповідач перестав повертати позивачу орендну плату суперечать висновкам Верховного Суду України у яких зазначено, що обставини повинні існувати на момент вчинення правочину.

Місцевий суд задовольнив позовні вимоги та визнав договір дарування недійсним з підстав ст. 233 ЦК України, тобто вчинення правочину під приводом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, хоча з тих самих підстав і між тими самими сторонами вже було ухвалене рішення апеляційним судом Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року.

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених мотивів.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, укладаючи договір дарування, помилялася відносно наслідків дарування, оскільки вважала, що відповідач буде доглядати за нею, крім того, позивач уклала договір під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Проте з таким висновком колегія суддів погодитися не може виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування нежитлових приміщень, за умовами якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 нежитлові приміщення площею 46,4 кв.м. по АДРЕСА_1, а останній прийняв вказані приміщення в дар.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказала, що уклала спірний договір перебуваючи під впливом тяжких обставин, розраховувала, що дарує приміщення під умовою надання відповідачем допомоги та утримання до смерті. Спірне приміщення використовувалося як магазин. Протягом певного часу після дарування, орендар віддавала їй гроші за оренду, з чим обдарований погоджувався. Проте згодом, ОСОБА_2 розірвав договір оренди з орендарем та виставив приміщення на продаж. Тоді вона зрозуміла, що помилилася.

Таким чином з часу, коли обдарований виставив приміщення на продаж через мережу Інтернет, позивач дізналася про зміну обставин пов'язаних з договором дарування.

Тобто позивач правильно розуміла значення своїх дій щодо дарування приміщення на час укладення договору, проте через дії відповідача після дарування вона усвідомила, що порушується її право.

Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує і таке.

Як вбачається з оглянутих у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №344/1099/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 16 липня 2015 року зверталася з позовом до суду, зокрема, до ОСОБА_2 з приводу майна, що знаходилося в спірному подарованому приміщенні, яке використовувалося як магазин. При цьому, за змістом позову ОСОБА_1 вказувала, що подарувала відповідачу приміщення, однак він відмовляється повернути їй майно, яке було в приміщенні магазину. Що вказує на розуміння останньою природи, прав і обов'язків сторін за оскаржуваним договором.

Пізніше ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання спірного договору недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 29 лютого 2016 року, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування нежитлових приміщень, укладеного 03 червня 2011 року з підстав укладення спірного договору під впливом тяжкої обставини.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 не заперечив бажання відчужити приміщення, проте наявність домовленості з позивачем щодо надання їй допомоги під умовою передачі дарунку не визнав.

Щодо посилання сторони позивача, як на підтвердження своїх вимог, - на зміст договору дарування, колегія суддів звертає увагу на те, що умова щодо збереження цільового призначення приміщення при його можливому відчуженні ОСОБА_2 не вказує на помилку при укладенні договору.

Щодо наявності сукупності обставин, на які посилається позивач, як то - вік, стан здоров'я, потреба у догляді, самі по собі не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Крім того, спірне приміщення не є для позивача, як вона стверджує, єдиним засобом існування, оскільки з наявних матеріалів справи вбачається, що позивач має у власності житло та інше нежитлове приміщення.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказує і на те, що після укладення договору дарування відповідач не вступив у володіння подарованим майном, кошти від оренди магазину і далі орендар передавала їй, що вказує на дотримання домовленості відповідачем.

Проте за змістом договору дарування п.9 та п.13 сторони домовилися, що під передачею відчужуваних нежитлових приміщень за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим від дарувальника технічного паспорту на нежитлові приміщення свідчить про те, що передача приміщення відбулася. Право власності на подароване майно виникає з моменту прийняття обдарованим дарунку.

Таким чином, позивач не довела належними та допустимими доказами наявність помилки при укладенні договору дарування, тому у суду першої інстанції не було підстав для визнання договору дарування недійсним, як вчинений під впливом помилки.

В частині висновків суду про визнання недійсним оскаржуваного договору під впливом тяжких обставин слід зазначити наступне.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 29 лютого 2016 року, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування нежитлових приміщень, укладеного 03 червня 2011 року з підстав укладення спірного договору під впливом тяжкої обставини. Тому правові підстави для визнання договору недійсним в порядку ст.233 ЦКУ були відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень площею 46,4 кв.м. по АДРЕСА_1 від 03.06.2011 року відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані згідно Ухвали Івано-Франківського міського суду від 29.03.2017 року про накладення арешту на приміщення магазину загальною площею 46,4 кв.м. по вул. Карпатської Січі,4а у місті Івано-Франуківську .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 30 січня 2018 року.