Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 484/2701/16-ц

провадження № 61-832 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-Миколаївський обласний центр зайнятості,
представник відповідача-ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Миколаївського обласного центру зайнятості на рішенням апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П., від 21 листопада 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 з 08 лютого 2010 року працює на посаді директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості. Наказом № 376-к від 26 серпня 2016 року Миколаївського обласного центру зайнятості в порядку статей 147-149 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), йому оголошено догану за ненадання працівникам Миколаївського обласного центру зайнятості (далі - Миколаївського ОЦЗ) доступу до документів, інформації та баз даних, які стосуються завдань перевірки.

Із зазначеним наказом позивач не згоден, вважає його незаконним, таким, що не відповідає діючому законодавству та порушує його трудові права. Зокрема: описова частина наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача не містить визначення, який саме дисциплінарний проступок вчинено, не зазначено в чому конкретно проявилось порушення яке стало приводом до застосування догани, лише зазначено про порушення прав працівників Миколаївського ОЦЗ, а також ОСОБА_3 вказує, що у нього не було витребувано пояснень з приводу порушення трудової дисципліни, не ознайомлено в триденний строк з оспорюваним наказом.

Крім цього, позивач зазначає, що внаслідок притягнення його до дисциплінарної відповідальності та порушення його трудових прав з боку відповідача він зазнав моральних страждань і потребує медичної допомоги з цього приводу.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 376-к від 26 серпня 2016 року Миколаївського обласного центру зайнятості про оголошення ОСОБА_3 догани за ненадання працівникам Миколаївського ОЦЗ доступу до документів, інформації та баз даних, які стосуються завдань перевірки, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 3 тис. грн і судові витрати по справі.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 вересня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Миколаївським обласним центром зайнятості при накладенні дисциплінарного стягнення на позивача були дотримані вимоги трудового законодавства, а вимоги позивача не є доведеними.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Наказ директора Миколаївського ОЦЗ№ 376-к від 26 серпня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3» в частині оголошення догани ОСОБА_3 визнано незаконним та скасовано. Стягнуто з Миколаївського ОЦЗна користь ОСОБА_3 200 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 1 389 грн 02 коп. судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що директор Миколаївського ОЦЗ не мав права видавати наказ щодо накладення стягнення на директора базового центру зайнятості, зокрема на ОСОБА_3 Оскільки оспорюваний наказ було видано з порушенням вимог діючого законодавства, то апеляційний суд дійшов висновків про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання незаконним та скасування такого наказу, а також часткового задоволення позову про стягнення компенсації моральної шкоди, спричиненої порушенням трудових прав позивача. Розмір відповідного відшкодування моральної шкоди апеляційний суд визначив з урахуванням тривалості і обсягу моральних страждань ОСОБА_3 в сумі 200 грн.

У касаційній скарзі, поданій 06 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Миколаївський ОЦЗ просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 вересня 2016 року, стягнути на користь відповідача з позивача суму судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про відсутність у директора Миколаївського ОЦЗ законних повноважень на притягнення до дисциплінарної відповідальності директора базового центру зайнятості. При цьому, апеляційний суд не врахував положень наказу Міністерства соціальної політики від 26 червня 2016 року за № 821, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 липня 2016 року за № 1042/29172, якими наділено директора Миколаївського ОЦЗ повноваженнями на притягнення до дисциплінарної відповідальності директора базового центра зайнятості. Як наслідок, апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення міськрайонного суду.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 07 лютого 2017 року, ОСОБА_3 зазначає про законність та обґрунтованість висновків апеляційного суду на предмет спору, помилковість посилань касаційної скарги щодо незаконності оспорюваного в касаційному порядку рішення апеляційного суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

26 грудня 2017 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга Миколаївського ОЦЗ підлягає задоволенню з таких підстав.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Частина перша стаття 147-1 КЗпП України визначає, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

З наведеної норми права вбачається, що право застосування дисциплінарного стягнення надається тому органу, який здійснює прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. До керівників підприємства стягнення вправі застосовувати той орган, який відповідно до законодавства і статуту приймає керівника на роботу (власник приватного підприємства; збори господарського товариства; спостережна рада акціонерного товариства, якщо збори акціонерів делегували їй право призначати (обирати) керівника виконавчого органу товариства; міністерство, інший орган, який здійснює функції управління державним або комунальним майном тощо). Право прийняття на роботу, а отже, і право застосовувати щодо працівників дисциплінарні стягнення, керівник підприємства має право передати керівникам структурних підрозділів, що не заборонено Законом.

Відповідно до частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Разом з тим, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, справа № 6-2801цс15).

Діяльність державної служби зайнятості регулюється Положенням «Про державну службу зайнятості», затвердженим Наказом Міністерства соціальної політики України 20 січня 2015 року № 41 (з наступними змінами).

Абзацами другим та третім частини 4 розділу IV «Регіональні центри зайнятості» Положення «Про державну службу зайнятості», тут і далі в редакції чинній станом на дату видачі спірного наказу за № 376-к директора Миколаївського ОЦЗ від 26 серпня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3», було передбачено, що призначення і звільнення працівників регіонального центру зайнятості (окрім заступників директора та керівників підпорядкованих регіональному центру зайнятості юридичних осіб) здійснюються відповідно до наказу директора регіонального центру зайнятості.

Призначення та звільнення працівників підпорядкованих базових центрів зайнятості здійснюються наказом директора регіонального центру зайнятості за поданням директора базового центру зайнятості. Призначення та звільнення директора базового центру зайнятості проводяться відповідно до наказу директора регіонального центру зайнятості за попереднім погодженням із Головою Служби. Директор регіонального центру зайнятості у межах своїх повноважень вживає заходів заохочення і накладає стягнення на працівників регіонального центру зайнятості та підпорядкованих базових центрів зайнятості (окрім директорів базових центрів зайнятості) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Частиною 3 розділу V «Базові центри зайнятості» Положення «Про державну службу зайнятості» передбачено, що базовий центр зайнятості очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади директором регіонального центру зайнятості за погодженням із Головою Служби та з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Положення про Миколаївській ОЦЗ, затвердженого наказом № 38 Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 04 березня 2016 року, Миколаївський ОЦЗ є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості та підпорядковується Центральному апарату Служби та є йому підзвітним (а. с. 30).

Частиною другою пункту 12 вказаного Положення визначено, що директор Центру в межах своїх повноважень вживає заходів заохочення і накладає стягнення на працівників Центру та підпорядкованих йому базових центрів зайнятості (окрім директорів базових центрів зайнятості) на території Миколаївської області.

Пунктами 1 та 2 Положення про Первомайський міськрайонний центр зайнятості, затвердженого наказом Миколаївського ОЦЗ № 54 від 28 березня 2016 року (а. с. 32) передбачено, що Первомайський міськрайонний центр зайнятості (базовий центр зайнятості), є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості, підпорядковується Миколаївському ОЦЗ (регіональний центр зайнятості) та є йому підзвітним.

Судами встановлено, що 08 лютого 2010 року ОСОБА_3 переведено на посаду директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості з 09 лютого 2010 року). 23 серпня 2016 директором Миколаївського ОЦЗ видано наказ № 212 «Про проведення перевірки», а саме: здійснення позапланової перевірки дотримання актів законодавства, планів, процедур з питань збереження активів та управління майном Фонду загальнодержавного соціального страхування України на випадок безробіття у Первомайському міськрайонному центрі зайнятості. 25 серпня 2016 року зазначений наказ доведено до відома директора Первомайського міськрайонного центра зайнятості ОСОБА_3 Наказом за № 376-к директора Миколаївського ОЦЗ від 26 серпня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3» директору Первомайського міськрайонного центру зайнятості ОСОБА_3 оголошено догану за ненадання працівникам Миколаївського ОЦЗ доступу до документів, інформації та баз даних, які стосувалися завдань перевірки.

Як зазначено у наведених вище нормах права, чинних на момент виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин, до керівників підприємства стягнення вправі застосовувати той орган, який відповідно до законодавства і статуту приймає керівника на роботу. Прийняття на роботу директора базового центру зайнятості проводиться директором регіонального центру зайнятості за погодженням із Головою Служби та з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

За таких обставин, до директора базового центру зайнятості стягнення вправі застосовувати директор регіонального центру зайнятості за погодженням із Головою Служби та з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Апеляційний суд встановив, що оспорюваний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності директора базового центру зайнятості видано директором регіонального центру зайнятості.

При цьому, апеляційний суд не дослідив чи спірний наказ було погоджено із Головою Служби та з головою відповідної місцевої державної адміністрації, як наслідок, суд дійшов неправильних висновків про видання спірного наказу не уповноваженою на такі дії посадовою особою.

Суд першої інстанції при розгляді справи належним чином дослідив підстави позову та мотивував у рішенні висновки суду щодо недоведеності та безпідставності позову в частині вимог про скасування спірного наказу. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними.

Апеляційний суд обмежився лише посиланням на незаконність спірного наказу через його видання не уповноваженою особою, незважаючи на те, що дане питання не було підставою позову та предметом дослідження міськрайонного суду. Апеляційний суд не навів обставин на спростування доводів суду першої інстанції щодо недоведеності та безпідставності заявленого ОСОБА_3 позову.

Враховуючи наведене, наявні підстави вважати, що рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях і не відповідає вимогам частини четвертої статті 60, статей 213, 214, 316 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення апеляційним судом рішення у справі.

Водночас, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, правильно визначив характер правовідносин між сторонами та вірно застосував закон, що їх регулює.

За змістом статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки касаційна скарга відповідача задоволена, понесені Миколаївським ОЦЗ судові витрати за її подання в розмірі 1 653 грн 60 коп. покладаються на позивача.

Учасниками справи не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Миколаївського обласного центру зайнятості задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року скасувати, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 вересня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Миколаївського обласного центру зайнятості 1 653 грн 60 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик