Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 756/5793/15-ц

провадження № 61-1857 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

опікун - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року у складі судді Яценко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року у складі суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2014 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_4 права власності на цю квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2003 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_6 (на час укладення договору прізвище ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

8 листопада 2010 року ОСОБА_6 продав цю квартиру ОСОБА_7

У судовому порядку договір купівлі-продажу від 10 квітня 2003 року визнано недійсним, оскільки він був вчинений недієздатною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Позивач в інтересах недієздатної особи, опікуном якого він є, просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 квартиру на підставі частини першої статті 388 ЦК України, а також визнати за ОСОБА_4 право власності на цю квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача підлягають захисту шляхом задоволення віндикаційного позову про витребування квартири від набувача, яка була придбана за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати та визнання права власності за позивачем на цю квартиру.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про захист права особи, яка вважає себе власником майна, шляхом задоволення віндикаційного позову. Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно у порушення статті 31 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) після початку розгляду справи по суті, прийнято до розгляду віндикаційний позов, а також тим, що позивачем пропущено строк позовної давності та до спірних правовідносин слід було застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 грудня 2017 року вказана вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

Судами встановлено, що 10 квітня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

8 листопада 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_7, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація в особі органу опіки та піклування, про визнання договору недійсним, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10 квітня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 квітня 2013 року залишено в силі.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що є підстави, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування майна від добросовісного набувача.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що не підлягає задоволенню позов власника про визнання права власності на майно, яке вибуло з його володіння не з його волі.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судові рішення попередніх інстанцій в частині визнання права власності підлягають скасуванню із прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи зазначене, а також те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, відсутні підстави для направлення справи на новий розгляд, визначені статтею 411 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність ухвалення у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності.

В іншій частині судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року в частині вимог про визнання права власності скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик