Справа № 524/6117/15-ц
Провадження №2/524/446/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., за участі позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Теплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо КП «Теплоенерго» про визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з 03 листопада 2008 року він працював у відповідача на посаді розподілювача робіт в автотранспортній дільниці, а з 07 червня 2012 року - переведений на посаду майстра по обслуговуванню теплових мереж і ЦТП.

Наказами від 11 червня 2015 року № 141, від 18 червня 2015 року № 146, від 02 липня 2015 року № 159 його було незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а наказом від 06 липня 2015 року № 46 о/с звільнено з роботи.

Просив визнати незаконними та скасувати ці накази, визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновити його на роботі на посаді майстра по обслуговуванню теплових мереж і ЦТП КП «Теплоенерго»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53 214 грн. 90 коп. та 50 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази директора КП «Теплоенерго»: від 18 червня 2015 року № 146 про оголошення догани; від 02 липня 2015 року № 159 у частині розірвання трудового договору за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором; від 06 липня 2015 року № 46 о/с про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено позивача на роботі на посаді майстра по обслуговуванню теплових мереж і ЦТП КП «Теплоенерго».

Визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 3 від 06 липня 2015 року про звільнення його у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з КП «Теплоенерго» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53 214 грн. 90 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу від 11 червня 2015 року № 141 про оголошення догани та позбавлення премії за червень 2015 року, наказу від 02 липня 2015 року № 159 у частині оголошення догани, а також про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року залишено без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Одночасно підтвердив факти здійснення відповідачем виплат середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення по день фактичного поновлення відповідно рішень судів.

Представник відповідача КП «Теплоенерго»-Андрєєва В.В. у судовому засіданні 11-12 січня 2018 року з позовом не погодилася, пояснивши, що підприємство виплатило позивачеві всі присуджені за рішеннями судів суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу і, навіть, має місце переплата коштів. У подальшому просила розглянути справу у її відсутності, про що подала письмову заяву.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються:

1) комісіями по трудових спорах;

2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об'єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали.

Згідно ст. 231 КЗпП України У районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу);

У відповідності до ст. 233 цього Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

У ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно ст. 238 КзПП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року, позов ОСОБА_1 до КП «Теплоенерго» про визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази директора КП «Теплоенерго»: від 18 червня 2015 року № 146 про оголошення догани; від 02 липня 2015 року № 159 у частині розірвання трудового договору за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором; від 06 липня 2015 року № 46 о/с про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено позивача на роботі на посаді майстра по обслуговуванню теплових мереж і ЦТП КП «Теплоенерго».

Визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 3 від 06 липня 2015 року про звільнення його у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з КП «Теплоенерго» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53 214 грн. 90 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу від 11 червня 2015 року № 141 про оголошення догани та позбавлення премії за червень 2015 року, наказу від 02 липня 2015 року № 159 у частині оголошення догани, а також про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року залишено без змін.

З цих судових рішень постає, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача з 03 листопада 2008 року та його було звільнено з роботи наказом від 06 липня 2015 року № 46 о/с відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Ці обставини згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребують повторному встановленню і доказуванню.

Наказом директора відповідача від 01 червня 2016 року за № 254-к ОСОБА_1 на виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 березня 2016 року було поновлено на роботі з 06 липня 2015 року, тобто з дня незаконного звільнення.

З цим наказом позивач був ознайомлений 13 червня 2016 року і з цього дня приступив до роботи (т.4 а.с.68).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 липня 2017 року по справі № 524/6228/16-ц за позовом ОСОБА_1 до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням кошти у розмірі 16284,37 грн.

Отже, рішенням суду від 23 березня 2016 року було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 липня 2015 року по 23 березня 2016 року у розмірі 53 214, 90 грн., а рішенням суду від 12 липня 2017 року було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2016 року по 12 липня 2017 року у розмірі 16284,37 грн.

Відповідачем на виконання цих рішень судів було обчислено позивачеві відповідно середній заробіток за вказаний час вимушеного прогулу у розмірах 63591,81 грн. та 20229,04 грн., та після утримання податків і загальнообов'язкових платежів здійснено виплату позивачеві відповідно у присуджених за рішеннями судів розмірах (до сплати) 53214,90 грн. і 16284,37 грн.

Позивач не заперечував у судовому засіданні наведені і встановлені судом обставини щодо здійснення відповідачем обчислення розмірів середнього заробітку за час вимушеного прогулу та їх розмірів до сплати, що також підтверджується наданими відповідачем розрахунками та платіжними дорученнями ( т.4 а.с.63-77).

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМ України за № 100 від 08 лютого 1995 року ( в редакції станом на 06 липня2015 року) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватись виходячи з виплат за 12 календарних місяців.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Для працівників з відрядною оплатою праці у разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватись іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду.

Згідно п.5 цього Порядкунарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З довідки відповідача за № 4 від 17 січня 2018 року (т.4 а.с. 70) постає, що середньоденна заробітна плата позивача за 2-а місяці (квітень і травень 2015 року), що передували місяцю звільнення з роботи, тобто червню 2015 року, з врахуванням встановленого на підприємстві режиму робочого часу, склала 364,73 грн. Такий розрахунок здійснено відповідачем у відповідності до наведених вимог зазначеного Порядку.

Як вбачається з розрахунків відповідача та фінансових документів позивачеві було обчислено розмір середнього заробітку з 06 липня 2015 року по 12 червня2016 року включно на загальну суму 83820,85 грн. (63591,81грн+20229,04грн), а відповідно до розрахунків середньоденної заробітної плати в 364,73 грн. за цей період вимушеного прогулу середній заробіток складав би 82064,30 грн. (364,73грн.х225). Звідси, відповідач здійснив обчислення та виплату позивачеві коштів середнього заробітку з переплатою у 1756,55 грн. ( 83820,85грн.-82064,30грн).

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 5 цього Кодексу здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Тому, на підставі встановленого, враховуючи відсутність зі сторони позивача належних і допустимих доказів на спростування вказаних розрахунків, обгрунтування позову, неоспорювання і підтвердження позивачем фактів отримання коштів, відсутність порушень зі сторони як позивача, так і відповідача щодо обчислення розмірів середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача не з його вини, суд приходить до висновку, що відповідач виплатив позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу у повному обсязі у тому числі відповідно до рішень судів і зокрема чинного на дні обчислень та виплат середнього заробітку рішення суду від 23 березня 2016 року. За таких обставин, суд вважає, що спір між сторонами у справі з заявленого предмету позову фактично відсутній, а, отже, позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати, у тому числі щодо судового збору, суд виходить з того, що позивачі по трудовим спорам є звільненими від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а з відповідача вже були стягнуті раніше кошти по судовому збору з врахуванням вимог про стягнення середнього заробітку згідно рішень судів від 23 березня 2016 року та 12 липня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 221, 231, 233, 235, 238 КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до КП «Теплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Повне рішення виготовлено 30 січня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: