Справа №486/918/17 06.02.2018
Провадження №22-ц/784/227/18
Провадження №22-ц/784/227/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 лютого 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І..

за участі: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 486/918/17-ц за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Южноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Волкової Олени Іванівни у приміщенні цього суду 23 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Миколаївській області про зняття майна з-під арешту,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Миколаївській області (далі - відділ ДВС) про зняття майна з-під арешту.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 з 12 грудня 2000 р. він є власником нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_4. У 2017 р. йому стало відомо від нотаріуса, що на зазначену квартиру відділом ДВС накладено арешт. На його звернення до відповідача про скасування арешту йому листом №14.21-14/5324 від 12 липня 2017 р. відділом ДВС було повідомлено, що на виконанні перебуває зведене виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь юридичних осіб та держави на загальну суму 239 043 грн. 59 коп. В межах цього виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, в тому числі накладено арешт на належну позивачу квартиру.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 ніколи не був власником зазначеної квартири та не був зареєстрованим в даній квартирі з 1996 р. по теперішній час, що підтверджується випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 06 липня 2017 р., позивач просив зняти арешт з вищевказаної квартири та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис від 18 вересня 2013 р. за № 2542269 про таке.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що на виконанні Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Миколаївській області з 27 квітня 2012 р. перебуває зведене виконавче провадження ВП №34646557 з 9 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_3 на користь юридичних осіб та держави грошових коштів на загальну суму 239043 грн. 59 коп. Згідно відповіді на запит про місце реєстрації боржника зазначено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований на території АДРЕСА_1. 7 серпня 2013 р. постановою старшого державного виконавця Личкань І.І. накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону його відчуження. Постановою 30 квітня 2012 р. виконавчі провадження об'єднано у зведене виконавче провадження №32211200. Станом на 07 вересня 2017 р. зведене виконавче провадження №39071291 від 18 лютого 2015 р. №2/1927 зупинене.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує, що рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, при розгляді справи неповно з'ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам щодо незаконності дій відповідача щодо арешту майна позивача, та не здійснено повного, об'єктивного та всебічного розгляду справи, а тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність рішення суду та дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 грудня 2000 р. квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 30).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №91370950 від 06 липня 2017 р. постановою ВДВС Южноукраїнського МУЮ від 07 серпня 2013 р. (ВП №39017291) на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт (а.с. 31).

Згідно довідки №7069 від 11 липня 2016 р. в.о. начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Миколаївській області Величко Т.В. виконавчі документи про стягнення коштів зі ОСОБА_2 на виконання до відділу не надходили та не перебувають (а.с. 33).

Відповідно до рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2017 р. та виданого на його виконання виконавчого листа №486/266/13-ц з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Правекс-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №529-006/11Р від 27 липня 2011 р. в розмірі 227 048 грн. 59 коп. (а.с. 103, 110). Адреса проживання боржника ОСОБА_3 помилково зазначена як: квартира АДРЕСА_2, яка є власністю позивача, тоді як боржник ОСОБА_3 проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1.

Суд також встановив, що на виконанні Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Миколаївській області з 27 квітня 2012 р. перебуває зведене виконавче провадження ВП №34646557 з 9 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_3 на користь юридичних осіб та держави грошових коштів на загальну суму 239 043 грн. 59 коп.

Відмовляючи в позові, суд вважав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки державний виконавець зволікає із зверненням до суду із заявою про виправлення помилки у виконавчому листі щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором щодо зазначення адреси боржника, а позивач має право за звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Однак такий висновок суду є помилковим.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України (в редакції закону, який був чинним на час вирішення справи судом першої інстанції) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія Цивільного Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду із позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Закон України «Про виконавче провадження», зокрема ст.ст. 48, 50, 56 передбачають звернення стягнення в порядку примусового виконання за виконавчими документами, але лише на те майно, що належить на праві власності боржникові.

Арешт на майно боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника накладається державним виконавцем у тому числі і шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як роз'яснено в абзаці 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про

виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2, який звертаючись з позовом, посилався саме на наявність свого права власності на описану та арештовану, на його думку, незаконно, відповідачем квартиру, обрав саме визначений законом (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження») спосіб захисту своїх порушених прав.

За такого висновок суду про неналежність обраного позивачем способу захисту своїх прав є таким, що суперечить наведеним положенням матеріального та процесуального права.

Між тим, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, але з інших, ніж зазначив суд першої інстанції, підстав.

Заінтересовані особи, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 102 ЦПК України (у редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції)).

Позивач - особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді, розпочинається цивільний процес.

Відповідач - особа, котра на заяву позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорення права або охоронюваних законом інтересу позивача.

Відповідачами в справах даної категорії, як роз'яснено в абзаці 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», мають бути боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і, в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира, власником якої є позивач, з метою виконання виконавчого провадження, боржником в якому є ОСОБА_3, було описано з метою примусового виконання виконавчих документів, виданих щодо стягнення з останнього грошових сум на користь стягувачів, якими є ПАТ «Комерційний банк «ПравексБанк», інші юридичні особи та держава.

За такого відділ ДВС не є належним відповідачем по справі.

Суд не взяв до уваги наведених положень закону та роз'яснень і в порушення ч. 4 ст. 10, ст. 33 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції), не вирішив питання щодо притягнення вказаних боржника та стягувачів до участі у справі в якості відповідачів.

Суд апеляційної інстанції з огляду на приписи ст. 367 ЦПК України не має повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

За такого рішення суду, яке постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням положень матеріального права на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав - у зв'язку із пред'явленням позову до неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального відділу управління юстиції у Миколаївській області про зняття майна з-під арешту відмовити у зв'язку із пред'явленням позову до неналежного відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

___________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 06 лютого 2018 року