Справа № 361/4563/16-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/393/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський
Категорія 26 06.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 361/4563/16-ц Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Коцюрби О.П.

Олійника В.І.

секретар судового засідання Шуляк Д.О.

позивач, відповідач за зустрічними позовами - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі, позивачі за зустрічними позовами - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Петришина Н.М. від 15 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпня 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 004-2008-2784 від 24 вересня 2008 року в сумі 49200 дол. США.

Позов обґрунтував тим, що 24 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого він являється, і ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 004-2008-2784, відповідно до п. 1.1. якого банк зобов'язався надати відповідачу на умовах договору грошові кошти в сумі 75 тис. дол. США, з цільовим призначенням кредиту на придбання трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язалася прийняти кошти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,45 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором з остаточним погашенням всієї суми кредиту по 10 вересня 2038 рік включно. Погашення основної суми кредиту та процентів мало здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячних платежів.

16 травня 2014 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до кредитного договору.

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним та ОСОБА_7 16 травня 2014 року укладено договір поруки б/н від 16 травня 2014 року, згідно з яким, поручитель мав відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором і нести з боржником солідарну відповідальність перед кредитором.

Пояснив, що через невиконання ОСОБА_5 зобов'язань за договором, утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 49200 дол. США, яку просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_6 Просила визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір № 004-2008-2784 від 24 вересня 2008 року під заставу квартири АДРЕСА_1 та додаткову угоду б/н до нього від 16 травня 2014 року про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову послалася на те, що спірний договір суперечить положенням Цивільного кодексу України, зокрема, пункт 1.1. договору прямо протирічить приписам ст. 524 ЦК України, тому він є нікчемним і має бути вилучений з договору. Крім того, під час наданні кредиту в іноземній валюті банк не мав індивідуальної ліцензії, такий правочин вчинений юридичною особою без відповідного дозволу, тому суперечить ст. ст. 227, 236 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

У лютому 2017 року ОСОБА_6 подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_5 Просив визнати недійсним з моменту укладення договір поруки від 16 травня 2014 року укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_7

В обґрунтування позову послалася на те, що договір поруки укладений з порушенням вимог чинного законодавства. Згідно приписів договору поруки б/н від 16 травня 2014 року обсяг його майнової відповідальності зобов'язань перед банком значно збільшився у порівняні із договором поруки № 004-2008-2784 від 24 вересня 2008 року, що порушує його права та приписи чинного законодавства. Укладаючи оспорюваний договір поруки, позивач помилився стосовно обставин правочину, які мають істотне значення щодо його прав та обов'язків. Крім того, цей договір суперечить положенням ст. 65 СК України.

Ухвалами Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2016 року і від 03 березня 2017 року зустрічні позови об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49200 дол. США. Розподілено судові витрати. В іншій частині позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відмовлено.

ПАТ «Універсал Банк» з судовим рішенням не погодилось та подало апеляційну скаргу. Просило скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні його позову до поручителя та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості з обох відповідачів в солідарному порядку задовольнити.

Вважає, що вказане судове рішення постановлено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування усіх фактичних обставин справи, без належного дослідження оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Вказав, що судом не правильно витлумачено положення Закону, щодо підстав для припинення поруки.

Цим позивачем в іншій частині, а позивачами за зустрічними позовами - у повному обсязі, судове рішення не оскаржено.

Крім того, 22 січня 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу та просив її залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

05 лютого 2018 року свій відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_5 і теж ставила питання про те, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважала рішення суду законним, обґрунтованим і таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено таке.

24 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 004-2008-2784 ( далі також договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов'язався надати останній на умовах цього договору грошові кошти в сумі 75 тис. дол. США, а ОСОБА_5 зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,45 % річних у порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки згідно умов цього договору може змінюватися.

Як вбачається з п. 1.1.1. договору, за користування кредитом понад встановлений договором строк встановлена підвищена процентна ставка на рівні 40,35 процентів річних.

Відповідно до п. 1.2. договору, строк кредитування за цим договором становить період з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10 вересня 2038 рік включно (що є датою остаточного погашення всієї суми кредиту).

Згідно з п. 1.3. договору, цільове призначення кредиту - на придбання трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За змістом п. 2.4. договору, погашення основної суми кредиту та процентів мало здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячних платежів.

Відповідно до п. 2.5. договору, розмір щомісячного платежу встановлений у графіку погашення кредиту, що викладений у Додатку № 2 до даного договору.

Пунктом 5.2.5. договору передбачено право вимоги дострокового виконання грошових зобов'язань, шляхом надіслання відповідачам вимоги про дострокове повернення кредиту та пов'язаних із ним платежів.

16 травня 2014 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої ОСОБА_5 у період часу з 16 травня по 09 листопада 2014 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 7,6 процентів річних, підвищена відсоткова ставка встановлена в розмірі 15,6 процентів річних, а починаючи з 10 листопада 2014 року вона зобов'язалася сплачувати банку за користування кредитом процентну ставку в розмірі 13,58 процентів річних, підвищена відсоткова ставка в розмірі 21,58 процентів річних.

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором і додатковою угодою до нього, між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_7 укладено договори поруки 004-2008-2784-Р від 24 вересня 2008 року і б/н від 16 травня 2014 року.

Згідно з п. 1.3. договорів поруки, поручитель мав відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Пунктом 1.4. договорів поруки, крім того, передбачено, що поручитель і боржник мали нести перед кредитором солідарну відповідальність.

Згідно з розрахунками, позивачем ставилося питання про стягнення на його користь з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за тілом кредиту станом на 20 липня 2016 року за кредитним договором в розмірі 49200 дол. США.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наведена заборгованість знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та підлягала стягненню на користь банку з ОСОБА_5, оскільки порука ОСОБА_6 припинилася, а тому вимоги, щодо солідарного стягнення заборгованості з обох відповідачів задоволенню не підлягали.

Колегія суддів з цими висновками міськрайонного суду погодилася, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оцінивши наведені докази по справі щодо їх належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність заборгованості ОСОБА_5 у сумі 49200 дол. США.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги та заперечення сторін, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України 2004 року), в тому числі й тим, на які посилається апелянт, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно ч.1 ст. 553 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За правилом ч. 2 цієї статті поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_5 (а відтак і поручитель) первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 вересня 2038 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами)

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання, згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв'язку з порушенням боржником графіку погашення платежів з 10 жовтня 2014 року (відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором) та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.2.4. кредитного договору право вимоги дострокового виконання грошових зобов'язань, надіславши вимоги про дострокове повернення кредиту та пов'язаних із ним платежів відповідачам.

Аналіз положень статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій цієї статті) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, наведені вище висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України, були враховані районним судом при застосуванні вказаних норм права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки з 25 квітня 2015 року банк протягом шести місяців не звернувся до суду з позовом до поручителя, порука є припиненою.

За наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що у даному конкретному випадку порука мала припинитися лише після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, вказаного висновку суду не спростовують.

В іншій частині рішення суду сторони не оскаржили, а тому воно не переглядалося.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді :