Справа № 750/6441/16-ц Провадження № 22-ц/795/42/2018 Головуючий у I інстанції Рахманкулова І. П. Доповідач - Бечко Є. М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

у складі: головуючого - судді Бечка Є.М.,

суддів: Лакізи Г.П., Шарапової О.Л.,

при секретарі: Покладі Д.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2016 року ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованості за Кредитним договором №129/08 від 18 квітня 2008 року в розмірі 804578 грн. 27 коп.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що надав ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби в розмірі 100000 доларів США, термін повернення 18 квітня 2018 року. За умовами договору процентна ставка встановлена на рівні 14% річних, за обслуговування кредиту встановлена щомісячна плата в розмірі 353 грн. 50 коп., що становить 0,07% процентів річних від суми кредиту. З метою забезпечення виконання умов договору 18 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладено Договір поруки. Проте позичальник умов Кредитного договору не виконував внаслідок чого станом на 20 квітня 2016 року виникла заборгованість в сумі 804578 грн. 27 коп., яка складається з простроченої до повернення суми кредиту 22716,11 доларів США, прострочені проценти за користування кредитом 4706,59 доларів США, прострочена комісія за управління кредитом 6009 грн. 50 коп. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту 100839 грн. 91 коп., які і просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач - ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, суд не зясував усі фактичні обставини справи, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, що є незаконним, необґрунтованим.

Апелянт не погоджується з висновком суду, що ОСОБА_3 не надав докази про надсилання вимоги поручителю про дострокове погашення заборгованості, та вказує, що претензія поручителю ОСОБА_6 було надіслано 20 березня 2015, про що свідчать докази їх направлення.

Також апелянт зазначає, що посилання суду на вимоги ч.4 ст.559 ЦК України, які визначають, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимог до поручителя, спростовуються окремою думкою суддів Верховного суду України та позицією народного депутата ОСОБА_7, де зазначено, що предявленням вимоги до позичальника є предявлення до нього позову є помилковим.

Крім того, апелянт вказує, що посилання суду при вирішенні даної справи на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 квітня 2017 року у справі №750/8695/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 серпня 2017 року, яким у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено, є необґрунтованим, адже на даний час рішення та ухвала оскаржується у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ та не може бути належним і допустимим доказом.

ОСОБА_4 06 лютого 2018 року подала до суду заперечення на апеляційну скаргу, просила відмовити апелянту в задоволенні скарги в повному обсязі, а справу розглянути без її участі.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 30 січня 2018 року, за клопотанням представника ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» розгляд справи 06 лютого 2018 року було призначено в режимі відеоконференції. Доручено Київському апеляційному адміністративному суду забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції. ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання сповіщався належним чином. Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на підставі матеріалів справи з врахуванням висновку судово-економічної експертизи №2507/16-24 від 25 січня 2017 року, суд не має можливості встановити дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають.

Колегія суддів Апеляційного суду Чернігівської області повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що 18 квітня 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», яке в подальшому змінило своє найменування на ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №129/08, відповідно до умов якого останній отримав кредит на споживчі потреби у сумі 100000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування з кінцевим терміном повернення до 18 квітня 2018 року (а.с.5-8).

Умовами Договору, а саме п.1.4.1 також передбачено, що за обслуговування кредиту встановлюється щорічна плата в розмірі 353 грн. 50 коп., що становить 0,07% річних від суми кредиту.

Відповідно до п.5.2. Кредитного договору сторони домовилися, що невиконання або неналежне виконання позичальником зобовязання по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів, а так само невиконання або неналежного виконання зобовязань, передбачених п.п.3.3, 5.1 цього договору, є умовами, при настанні яких припиняється кредитування банком позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманих кредитних коштів банку, сплачує банку проценти за користування кредитними коштами та інші платежі відповідно до умов цього договору. Для цього, банк надає під розпис уповноваженій особі, або надсилає рекомендованим листом позичальнику письмову вимогу про дострокове повернення позичальником кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з нарахуванням можливих штрафних санкцій.

В подальшому, між сторонами було укладено додаткову угоду та додаткові договори до кредитного договору №129/08 від 18 квітня 2008 року, а саме: додаткову угоду №2 від 21 листопада 2008 року, згідно якої сторони домовилися, що за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% річних (а.с.9); додатковий договір №3 від 25 червня 2009 року (а.с.10), додатковий договір №4 від 10 серпня 2009 року (а.с.11) та додатковий договір № 5 від 27 липня 2010 року (а.с.12), якими визначено, що сторони домовилися, що розмір номінальної процентної ставки за користування кредитними коштами змінюється до розміру 15,5 процентів річних.

З метою забезпечення виконання Кредитного договору між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки від 18 квітня 2007 року. ОСОБА_6 взяла на себе зобовязання нести солідарну відповідальність перед банком нарівні з ОСОБА_1 за Кредитним договором №129/08 (а.с.13). Між цими ж сторонами укладались Додатковий договір №1 від 21 листопада 2008 року (а.с.15) та Додатковий договір №2 до Договору поруки 27 липня 2010 року (а.с.14) за умовами яких поручитель повідомлявся про зміну процентної ставки за користування кредитними коштами.

На підтвердження розрахунків заборгованості ОСОБА_1 перед банком, ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» надало розрахунок заборгованості за кредитним договором №129/08 з якого вбачається, що станом на 20 квітня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 804578 грн. 27 коп., з якої 22716,11 доларів США прострочена до повернення сума кредиту, 4706,59 доларів США - прострочені проценти, 6009 грн. 50 коп. прострочена комісія за управління кредитом, 100839 грн. 91 коп. пеня за несвоєчасне погашення кредиту (а.с.16-17).

Згідно інформації Відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Чернігівській області від 20 липня 2016 року, ОСОБА_6 змінила прізвище на «Ткаченко» (а.с.37).

Судом першої інстанції також встановлено, що 20 березня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно якого з 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с.23).

22 лютого 2016 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №213 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та делегування повноважень ліквідатора», згідно якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації на два роки по 19 березня 2018 року включно (а.с.24).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 жовтня 2016 року провадження у даній справі було зупинено до розгляду іншої справи за позовом ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами розгляду даної справи рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 квітня 2017 року у справі №750/8695/15-ц (а.с.110-115), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 серпня 2017 року (а.с.116-122), у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено.

Судом було досліджено справу №750/8695/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Встановлено, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, між ним та банком 18 квітня 2007 року було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку банку нежиле підвальне приміщення загальною площею 93,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Чернігів, вул.Гетьмана Полуботка (колишня вул.Свердлова), буд.7.

Рішенням суду по цивільній справі №750/8695/15-ц, крім іншого, встановлено, що розрахунок заборгованості, наданий Банком, не відповідає умовам укладеного між сторонами Кредитного договору №129/08 від 18 квітня 2008 року.

Так, згідно висновку судового експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2507/16-24 від 25 січня 2017 року, яка проводилась в межах розгляду справи №750/8695/15-ц, встановлено, що в Додатку №1 до кредитного договору не відображено суми комісій за надання кредиту та щорічної плати за обслуговування кредиту, передбачених умовами кредитного договору. В Додатку №2 до кредитного договору №129/08 від 18 квітня 2008 року відображена тільки комісія за надання кредиту, при цьому відсутня інформація щодо щорічної плати за обслуговування кредиту, встановлюється щорічна плата в розмірі 353 грн. 50 коп., що становить 0,07% річних від суми кредиту, передбачених умовами кредитного договору. Також, згідно висновків судового експерта, в межах матеріалів справи, наданої на дослідження, підтвердити або спростувати відповідність наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед банком умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору №129/08 від 18 квітня 2008 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором (і без врахування однорідних вимог, і з урахуванням однорідних вимог), не видається за можливе. Судовий експерт зазначив, що причини викладені у дослідницькій частині висновку. За результатами дослідження, в межах наданих документів, враховуючи правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, не підтверджується заборгованість ОСОБА_1 перед банком по платі за обслуговування кредиту у розмірі 1767 грн. 50 коп.

Також з матеріалів цивільної справи №750/8695/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки вбачається, що претензію позичальнику ОСОБА_1 про дострокове повернення кредитної заборгованості банк надіслав 17 березня 2015 року і вказана претензія була отримана ОСОБА_1 27 березня 2015 року. Однак, матеріали справи не містять належних доказів про надсилання вимоги поручителю про дострокове погашення заборгованості та відсутні докази про отримання вимоги поручителем, а з позовом до поручителя банк звернувся лише 06 липня 2016 року, тобто більше ніж через рік після отримання ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Положеннями ч.4 ст.559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Оцінивши зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Тобто, встановивши, що ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредитної заборгованості ще 17 березня 2015 року, а в подальшому з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінивши при цьому строк виконання зобовязання, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги до поручителя предявлені позивачем після припинення поруки відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу. Також не заслуговують на увагу посилання апелянта, що поручителю ОСОБА_6 було надіслано вимогу 20 березня 2015 року, оскільки належних доказів такого направлення та отримання вимоги поручителем в матеріалах даної справи та цивільної справи №750/8695/15-ц немає.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості встановлення дійного розміру заборгованості за кредитним договором.

Так, дослідивши доводи апелянта, щодо того, що суд при вирішенні спору безпідставно послався на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 квітня 2017 року у справі №750/8695/15-ц, оскільки дане рішення оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та не може бути належним і допустимим доказом, також не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять ні самої касаційної скарги, ні тим більше ухвали про відкриття касаційного провадження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують вірного по суті рішення.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки ухвалою судді Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2017 року при відкритті провадження було задоволено клопотання ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» про відстрочку сплати судового збору та відстрочено апелянту сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 жовтня 2017 року до ухвалення остаточного рішення по справі, на підставі ч.2 ст.136 ЦПК України з апелянта також слід стягнути судовий збір в сумі 13275 грн. 54 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в дохід держави судовий збір у сумі 13275 грн. 54 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2018 року

Головуючий:Судді: