Постанова

іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 693/865/15-ц

провадження № 61-1002 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Карпенко С.О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Погрібного С.О., Ступак О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2016 року, ухвалене у складі суддів: Бондаренка С.І. Новікова О.М., Храпка В.Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 2014 року вона працювала у відповідача касиром. 3 березня 2015 року у зв'язку зі звинуваченнями у недостачі матеріальних цінностей написала заяву про звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, проте наказом № 8-К від 03 березня 2015 року її звільнено із займаної посади з 3 березня 2015 року за прогул (пункт четвертий статті 40 КЗпП України), трудову книжку їй відповідач не повернув.

Посилаючись на те, що прогули не вчиняла і 03 березня 2015 року не була допущена до роботи, просила змінити формулювання причин звільнення з роботи із звільнення за прогул без поважних причин (пункт четвертий статті 40 КЗпП України) на звільнення за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України), дату звільнення - з 03 березня 2015 року - на день вирішення справи у суді; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на її користь заборгованість із заробітної плати станом на 10 липня 2015 року в сумі 7 000 грн та відшкодувати моральну шкоду в сумі 5 000 грн, заподіяння якої обґрунтовувала порушенням її трудових прав.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Змінено ОСОБА_4 формулювання причин звільнення з роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 згідно наказу № 8-к від 3 березня 2015 року із звільнення за прогул без поважних причин за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України; дату звільнення змінено з 3 березня 2015 року на 13 січня 2016 року. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 12 818 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також 3 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 2 067 грн судового збору у дохід держави.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебувала на робочому місці 03 березня 2015 року і цього ж дня подала заяву про звільнення за власним бажанням, що свідчить про відсутність підстав для її звільнення за прогул і доведеність позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2016 року рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року скасовано в частині зміни формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та судового збору.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_4, оформлене фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 наказом № 8-к від 3 березня 2015 року, із звільнення відповідно до пункту четвертого статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) на звільнення за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України з 3 березня 2015 року; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати в сумі 116 грн та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 392,90 грн, а всього стягнуто 508,90 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зміни дати звільнення відмовлено; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 487,20 грн. У частині відшкодування завданої моральної шкоди рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині, апеляційний суд виходив з того, що позивач не довела факт знаходження її трудової книжки у відповідача, а останній не довів виплату їй заробітної плати у розмірі 116 грн, нарахованої за два робочі дні, та 392,9 грн компенсації за десять днів невикористаної відпустки.

Не встановивши факт затримки видачі трудової книжки, суд не вбачав підстав для зміни дати звільнення і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, погодившись із рішенням суду першої інстанції про доведеність заподіяння позивачеві моральної шкоди та з її розміром.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення та про відшкодування завданої моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Зокрема, заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано недоведення факту звернення позивача із заявою про звільнення за власним бажанням та заподіяння їй моральної шкоди.

У іншій частині рішення апеляційної інстанції не оскаржено і судом касаційної інстанції не переглядається.

Позивач надіслала суду письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, у яких просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Вивчивши матеріли цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 від 1 жовтня 2014 року ОСОБА_4 прийнято на посаду продавця-касира з 2 жовтня 2014 року із заробітною платою у розмірі 7,29 грн за годину зі строком випробування тривалістю один місяць. 2 жовтня 2014 року між вказаними особами укладено трудовий договір.

3 березня 2015 року позивач подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Проте цього ж дня наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 № 8-к продавця-касира ОСОБА_4 звільнено із займаної посади з 3 березня 2015 року відповідно до пункту четвертого статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Листом від 22 березня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_4 надати письмові пояснення щодо причин виникнення недостачі та відсутності на роботі з 3 березня 2015 року, а також запропонував з'явитись для дачі пояснень 31 березня 2015 року з 12 год до 15 год.

19 червня 2015 року наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 № 8-к продавця-касира ОСОБА_4 звільнено із займаної посади з 3 березня 2015 року відповідно до пункту четвертого статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Частиною першою статті 38 КЗпП України встановлено, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до пункту четвертого статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач 03 березня 2015 року подала заяву про звільнення за власним бажанням і в цей день прогулу не вчиняла, дійшов правильного висновку про припинення трудових правовідносин на підставі статті 38 КЗпП України.

Дослідивши надані сторонами докази та заперечення, оцінивши покази свідків, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, дійшов висновку про недоведеність вчинення позивачем прогулу 03 березня 2015 року, що є підставою для зміни формулювання причини звільнення ОСОБА_4 з роботи.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, на відшкодування якої присудив 3 000 грн.

Факт порушення трудових прав позивача встановлено як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, які, врахувавши глибину та характер моральних страждань позивача, визначили суму у відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що позивачв односторонньому порядку припинила виконання своїх трудових обов'язків, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 березня 2015 року позивач перебувала на робочому місці та виконувала посадові обов'язки і прогулу не вчиняла.

З огляду на існування наказу від 19 червня 2015 року № 8-к про звільнення ОСОБА_4 із займаної посади з 3 березня 2015 року за прогул, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про існування поважних причин для відсутності її на роботі у період з 04 березня по 19 червня 2015 року.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, яке давало б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки. Проте межі розгляду справи судом касаційної інстанції таких процесуальних повноважень суди касаційної інстанції не надають.

Оскільки судом касаційної інстанції встановлено, що рішення апеляційної інстанції, у частині, яка оскаржена, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Так як у задоволенні скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О СТ А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Стрільчук

Судді: С.О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О.Погрібний

О.В.Ступак