Постанова

іменем України

12 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 128/5904/14-ц

провадження № 61-4611 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Зайцева А. Ю., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ :

1 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, вкладених у будівництво та поліпшення будинку. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з 1996 року по грудень 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 Протягом двох років вони проживали в орендованих квартирах. З 1998 року він разом із дружиною став проживати в отриманій ним у спадок квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яку він продав у 2001 році. На кошти, що були у подружжя, іншу квартиру купити було важко, тому вони вирішили придбати земельну ділянку для будівництва житлового будинку. Ділянка була придбана в АДРЕСА_2 за кошти його тестя ОСОБА_6, а будівництво будинку, згідно з домовленістю між ними, проводилося за їх спільні кошти. В 2006 році частина будинку була споруджена і він разом зі своєю сім'єю стали в ньому проживати. Іншу частину будинку добудовували у 2012 році. За взаємною згодою між ним, його колишньою дружиною та її батьками право власності на будинок було оформлено на відповідача, так як подружжя сподівалося, що завжди будуть проживати разом. У 2006 році відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на вказаний будинок та виготовлено технічний паспорт. ОСОБА_6 увесь цей час проживав у АДРЕСА_3, участі у будівництві не брав, але оплачував деякі види робіт. Всі матеріли, необхідні для будівництва, були придбані за його рахунок. Він витратив на будівництво 290 тис. грн, що становить половину його вартості. У нього збереглися документи лише на суму 188 508 грн. В будівництво будинку він вклав усі гроші, які заробив за своє життя, а також кошти, які йому давали батьки. Після розлучення відповідач намагається виселити його разом з неповнолітньою дочкою з житлового будинку, залишивши їх без будь-якого житла. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь витрати на будівництво вищевказаного житлового будинку в розмірі 156 674 грн 76 коп. та понесені ним судові витрати.

20 січня 2015 року третя особа ОСОБА_7 пред'явила позов до ОСОБА_6 про стягнення коштів, вкладених у будинок. На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з 14 вересня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 7 грудня 2012 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей. З серпня 2006 року вони почали проживати в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який побудував її батько - відповідач ОСОБА_10 2012 році вона разом з позивачем почали будувати паркан, у зв'язку з чим, придбали білу цеглу в кількості 1 600 штук, гравій, пісок, цемент та труби. Частину труб та 600 кг цементу купив за свої кошти відповідач. Також подружжям було придбано ламінат у всі кімнати будинку, шпалери та керамічну плитку. У наданих позивачем накладних ціни на будівельні матеріали є значно завищеними. Кошти, вкладені в будівництво і поліпшення спірного будинку були набуті нею та ОСОБА_4 за час шлюбу, тому належать їм на праві спільної власності. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину грошових коштів, вкладених нею разом з позивачем у вищезазначений будинок.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2015 року ОСОБА_7 допущено до участі в справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а її позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, а позов ОСОБА_7 - повністю. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 51 196 грн 63 коп. затрат, вкладених в будівництво та поліпшення будинку АДРЕСА_4 області та 616 грн судового збору, а всього - 51 812 грн 63 коп. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 51 196 грн 63 коп. затрат, вкладених у будівництво та поліпшення будинку АДРЕСА_4 області та 650 грн судового збору, а всього - 51 846 грн 63 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 лише частково підтвердив затрати на будівництво та поліпшення спірного будинку в розмірі 102 393 грн 26 коп. Оскільки витрати були понесені позивачем під час перебування в шлюбі з ОСОБА_7, то ці кошти є спільним майном подружжя і підлягають стягненню з відповідача на їх користь в рівних частках.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 4 701 грн 7 коп. затрат, вкладених у будівництво та поліпшення будинку АДРЕСА_4 області та 176 грн 44 коп. понесених судових витрат, а всього 4 877 грн 51 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 4 701 грн 7 коп. затрат, вкладених у будівництво та поліпшення будинку АДРЕСА_4 області та 340 грн 34 коп. судового збору, а всього 5 041 грн 41 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що надані ОСОБА_4 накладні, квитанції та товарні чеки свідчать лише про факт придбання ним ряду будівельних матеріалів, а не про їх використання на поліпшення будинку. При цьому позивачі відмовилися заявляти клопотання про призначення судової будівельної експертизи, хоча таке право їм було роз'яснено. Оскільки доказів використання придбаних матеріалів у повному обсязі на поліпшення саме спірного будинку немає, то суд прийняв до уваги доводи ОСОБА_6 щодо кількості використаних матеріалів, так як в даному випадку, виходячи з положень статей 316, 355, 778 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), саме його твердження як власника майна є визначальним. Приймаючи до уваги, що затрачені позивачем кошти у розмірі 31 402 грн 14 коп. були спільним майном подружжя ОСОБА_4, виходячи з принципу рівності часток, та з урахуванням добровільно сплачених ОСОБА_6 коштів (по 11 тис. грн кожному з позивачів), суд стягнув з відповідача на користь позивачів по 4 701 грн 7 коп.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, не встановивши жодних нових обставин справи та іншого характеру спірних правовідносин, скасував рішення місцевого суду за відсутності обов'язкових для цього підстав, передбачених частиною першою статті 309 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Апеляційний суд фактично вийшов за межі доводів апеляційних скарг і переглянув справу у повному обсязі, що є порушенням статті 303 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Ні позивач, ні відповідач у своїх скаргах не доводили того, що мало місце лише спільне поліпшення житлового будинку, оскільки доводи стосувалися і його будівництва. При цьому суд плутався у своїх висновках - починав з поліпшення будинку, а закінчив - будівництвом і поліпшенням.

24 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

29 листопада 2016 року ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції і просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 у зв'язку з її безпідставністю. Доказів використання позивачем усіх перелічених ним будівельних матеріалів на поліпшення будинку немає. У позовній заяві неправдиво викладені обставини справи.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року справу № 128/5904/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року оскаржується ОСОБА_4 в частині порушення судом норм процесуального права, а саме - статей 303, 309 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_5, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 11 грудня 2006 року № НОМЕР_1, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 27 жовтня 2006 року № 183.

Вказаний будинок було прийнято в експлуатацію 20 вересня 2006 року, що підтверджується Актом прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника, затвердженим Розпорядженням Вінницької районної державної адміністрації від 27 вересня 2006 року № 1508.

Сторонами у справі не заперечувалося, що з 2006 року до розірвання шлюбу у 2012 році з дозволу власника ОСОБА_6 у спірному будинку проживало подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (донька ОСОБА_10.).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 добровільно сплатив на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_7 по 11 тис. грн. кожному, що підтверджується фіскальними чеками.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення).

Статтею 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд правильно виходив з того, що місцевий суд неповно з'ясував обставини справи, не навів аргументів, чому прийняв до уваги лише твердження позивача про розмір вкладень у будівництво та поліпшення будинку та не спростував заперечень відповідача. При цьому суд не навів жодного розрахунку, з якого він виходив.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення,під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд фактично вийшов за межі доводів апеляційних скарг, і переглянув справу у повному обсязі, що є порушенням статті 303 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, не заслуговують на увагу, так як суд розглянув справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції мав право наводити свої розрахунки понесених позивачем затрат, оскільки сторонами у справі оскаржувалося рішення місцевого суду саме в частині їх розміру.

Згідно з частиною першою статті 309 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Доводи ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду за відсутності обов'язкових для цього підстав, передбачених частиною першою статті 309 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, також є безпідставними, так як судом було встановлено, що факти на які посилався позивач та які мають важливе значення для справи, не підтверджені доказами, частина з яких є суперечливими.

При цьому судом апеляційної інстанції було вжито заходів для сприяння сторонам у наданні ними доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень і роз'яснено положення статей 10, 11 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, однак представники позивачів відмовилися заявляти клопотання про призначення судової будівельної експертизи.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов