АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6611/17 Номер провадження 22-ц/786/364/18Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів: Кривчун Т.О., Бондаревської С.М.

секретар Філоненко О.В.

за участі представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про стягнення заборгованості по заробітній платі , середнього заробітку за час затримики розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та просила стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по заробітній платі у розмірі 705 грн. та середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 24 985,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 07 серпня 2015 року до 09 червня 2017 року працювала на посаді заступника начальника Центрального Кременчуцького відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». На час її звільнення відповідач не виплатив борг по зарплаті, а саме доплату за неодноразове виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - головного економіста Центрального Кременчуцького відділення ОСОБА_5 в розмірі 705 грн., внаслідок чого були порушені її трудові права.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 07 серпня 2015 року до 09 червня 2017 року ОСОБА_3 працювала на посаді заступника начальника Центрального Кременчуцького відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Наказом регіонального менеджера з управління групою відділень ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_6 за № 107-17кв від 25 січня 2016 року головному економісту Центрального Кременчуцького відділення банку ОСОБА_5 була надана відпустка тривалістю 14 календарних днів з 01 лютого 2016 року по 14 лютого 2016 року. Згідно цього наказу на позивача на період відпустки ОСОБА_5 було покладено тимчасове виконання обов'язків головного економіста. ОСОБА_3 була ознайомлена з заявою ОСОБА_5 про надання відпустки, умовами та порядком тимчасового виконання обов'язків (а.с. 128-129).

Наказом регіонального менеджера з управління групою відділень ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_6 за № 85-17кв від 25 січня 2017 року головному економісту Центрального Кременчуцького відділення банку ОСОБА_5 була надана відпустка тривалістю 14 календарних днів з 01 лютого 2017 року по 19 лютого 2017 року. Згідно цього наказу на позивача на період відпустки ОСОБА_5 було покладено тимчасове виконання обов'язків головного економіста. ОСОБА_3 була ознайомлена із заявою про надання відпустки, умовами та порядком тимчасового виконання обов'язків (а.с. 130-131).

На день звільнення ОСОБА_3 адміністрацією відповідача були здійснені дії щодо обчислення та виплати розрахункових сум при звільненні. Так, в день звільнення позивача було здійснено виплату належних їй сум, до яких увійшли:оплата за відпрацьовані дні згідно окладу - 1 658,80 грн., грошова компенсація за невикористану відпустку - 7 246,96 грн., індексація доходів - 38,39 грн., про що було повідомлено ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не оскаржувала накази про покладання на неї виконання на безоплатній основі обов'язків головного економіста на час відсутності головного економіста та добровільно безоплатно їх виконувала, а тому відсутні підстави для проведення відповідних доплат.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Таким чином, законодавство встановлює обов'язок роботодавця здійснити доплату за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. При цьому, законодавство надає роботодавцеві право виключно на встановлення розміру таких доплат відповідно до колективного договору.

Відповідно до п. 5.3.1 Положення про систему управління винагородою працівників ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Положення) працівнику Банку за рішенням керівника Структурного підрозділу можуть бути встановлена доплата за суміщення посад (професій) та виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника ( Дтв. ). За суміщення посад (професій) та виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника від 10 робочих днів встановлюється доплата (Дтв) у розмірі до 15% посадового окладу відсутнього працівника. Ця доплата встановлюється працівнику за умови, що працівник продовжує виконувати роботу як за своєю посадою, так додатково і за посадою відсутнього працівника.

Таким чином, враховуючи, що судом встановлено факт тимчасового виконання ОСОБА_3 обов'язків тимчасово відсутнього працівника в період з 01 лютого 2016 року по 14 лютого 2016 року та з 01 лютого 2017 року по 19 лютого 2017 року, який визнається сторонами по справі, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав здійснити доплати відповідно до ст. 105 КЗпП України та п. 5.3.1 Положення.

Відповідні доплати не були проведені і протягом роботи відповідача на посаді заступника начальника Центрального Кременчуцького відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Вказана обставина була визнана сторонами по справі.

Відсутність наказу роботодавця про здійснення доплат за виконання ОСОБА_3 обов'язків тимчасово відсутнього працівника не звільняє ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від обов'язку провести відповідні доплати, оскільки обов'язок належної сплати заробітної плати, дотримання встановленого порядку її сплати та оформлення покладено на роботодавця, а не на працівника.

З розрахунку виплат, що були здійснені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» при звільненні ОСОБА_3 (а.с.16-17) вбачається, що до розрахунку не було включено доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Вказана обставина була визнана сторонами по справі.

Таким чином, колегія суддів встановила порушення прав ОСОБА_3 на оплату праці з боку роботодавця - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_3, вона просить суд стягнути одноразову виплату за весь час виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Виходячи з розміру доплати за час виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановленого п. 5.3.1 Положення та розміру посадового окладу ОСОБА_5 на час звільнення ОСОБА_3, доплаті за час виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника підлягає 4 408 грн.*15% = 661,20 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Таким чином, виходячи із принципу співмірності, а також з урахуванням розміру спірної суми, на яку ОСОБА_3М має право, а саме незначний її розмір відносно заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 2000 грн.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, ним помилково було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_3, яка звільнена від плати судового збору, підлягають частковому задоволенню, з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягають стягненню на користь держави судові витрати пов'язані у розмірі 325,72 грн.

Керуючись ст.367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч.1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримики розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 661,20 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 2000 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на користь держави судові витрати у розмірі 325,72 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: --//-- О.Ю. Кузнєцова

Судді --//-- Т.О. Кривчун

--//-- С.М. Бондаревська

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: