АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарРябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Херсонська міська рада, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом позбавлення права користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 березня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом позбавлення права користування жилим приміщенням, зазначаючи, що він є власником квартири АДРЕСА_1.

Право власності на зазначене нерухоме майно набуте ним на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 03 жовтня 2016 року із ОСОБА_6

ОСОБА_6 втратила право користування квартирою внаслідок відчуження права власності на неї, проте знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою відмовляється.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 зазначеними діями чинить перешкоди у користуванні належним йому майном, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом позбавлення відповідачки права користування цим жилим приміщенням.

Заочним рішенням суду від 29 березня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою суду від 20 липня 2017 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення від 29 березня 2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, зазначаючи, що висновки суду щодо втрати нею права користування спірним житлом за наявності рішення суду про відмову в задоволенні позову про її виселення не відповідають обставинам справи, суперечать нормам житлового законодавства, що регулює спірні правовідносини, та нормам ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, вважає, що суд, розглянувши справу за її відсутності, порушив передбачене ст. 27 ЦПК України право на її участь у судовому процесі та право на справедливий суд.

У викладеному в письмовій формі відзиві на апеляційну скаргу представник позивача-адвокат Гілін Є.О. доводи скарги не визнав, рішення суду просив залишити без змін, вказуючи на те, що висновки суду відповідають обставинам справи, зокрема щодо добровільного виселення відповідачки із спірної квартири після її відчуження, та зроблені з врахуванням положень цивільного законодавства щодо захисту прав власника житлового приміщення.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_6 та посвідченим нотаріально 03 жовтня 2016 року, набув у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджено відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.3,4).

Із змісту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що при укладенні наведеної угоди від імені ОСОБА_6 діяв ОСОБА_10 на підставі рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 21.01.2016 року, справа №667/7204/15-ц, яким на спірну квартиру як на предмет іпотеки звернуто стягнення в рахунок забезпечення виконання зобов'язань перед ОСОБА_10 за договором позики в сумі 364521,81 грн. (а.с.6-8).

Як вбачається із акту приймання-передачі майна від 26 жовтня 2016 року, складеного ОСОБА_6 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_11, у зв'язку із зміною власника квартири АДРЕСА_1, відбулася передача належного ОСОБА_6 майна і остання підтвердила, що станом на 26.10.2016 року у наведеній вище квартирі її речей немає (а.с.9).

Сторони, в том у числі ОСОБА_6, пояснили, що із зазначеного вище часу вона у спірній квартирі не проживає.

Разом з тим, зняття з реєстрації місця проживання у спірній квартирі ОСОБА_6 не здійснила.

Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється компетентними органами на підставі заяви цієї особи чи її представника, або з підстав, визначених статтею 7 цього Закону, серед яких такою підставою значиться судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно із ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, а відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому за змістом ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.3,4 ЦПК України 2004 року, за правилами якого справа розглянута судом першої інстанції, та ст.ст.4,5 ЦПК України 2017 року, за правилами якого здійснюється перегляд ухваленого судом першої інстанції рішення в апеляційному порядку, спосіб захисту порушеного права власник майна обирає з врахуванням встановлених договором або законом способів захисту, за допомогою яких відбувається відновлення його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, враховуючи, що після припинення права власності на спірну квартиру відповідачка виселилася з неї і не використовує помешкання для проживання, однак не вчиняє дій щодо зняття з реєстрації місця свого проживання в ній, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених ОСОБА_5 вимог і вважає цей висновок таким, що відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної інстанції не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи заявника про порушення судом порядку проведення заочного розгляду справи з посиланням на положення ст.169 ЦПК України в редакції 2004 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки умови проведення заочного розгляду справи визначені ст.224 цього Кодексу, яка не обмежує право суду ухвалити заочне рішення у справі у разі першої неявки в судове засідання відповідача за умови його належного повідомлення про час і місце судового розгляду та якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані судом неповажними.

Статтею 169 ЦПК України 2004 року, яка регулює питання щодо наслідків неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, передбачено, що суд відкладає розгляд справи, зокрема у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, про що свідчить поштове повідомлення і не заперечується останньою, однак в судове засідання не з'явилася і про причини неявки суд не повідомила.

Наведена обставина, зважаючи на наведені вище положення цивільного процесуального законодавства, виключила необхідність відкладати розгляд справи та стала підставою для ухвалення судом заочного рішення за згодою позивача.

Не спростовує висновків суду про наявність передбачених законом підстав вважати ОСОБА_6 особою, право якої користуватися спірною квартирою припинено, і посилання заявника на Закон України «Про іпотеку» та рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 21.01.2016року, яким ОСОБА_10 як кредитору у спірних правовідносинах відмовлено у її виселенні із спірної квартири, оскільки на час вирішення даної справи змінився статус ОСОБА_6 як власника житла і вона самостійно виселилася із відчуженої позивачеві квартири, тому її реєстрація в ній носить формальний характер і не містить правового навантаження, а лише обмежує права ОСОБА_5 як нового власника житлового приміщення, відновити які у інший, ніж обраний ним спосіб неможливо.

Що ж стосується застосування до спірних правовідносин ст.132-1 ЖК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дана норма матеріального права регулює правовідносини, які витікають із реалізації права на отримання жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, зокрема громадянами, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому цим Кодексом.

ОСОБА_6 за обставинами справи не є особою, яка втратила житло внаслідок звернення стягнення на квартиру, що була придбана за рахунок позики та, крім того, вирішення цього питання віднесено до компетенції відповідного органу місцевого самоврядування і не є компетенцією позивача або суду.

Поза межами підстав та предмета заявленого ОСОБА_5 позову є заперечення ОСОБА_6 щодо ціни, за яку була продана належна їй спірна квартира.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування і відмови у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 01 лютого 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова