Справа № 744/76/16-ц Провадження № 22-ц/795/69/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Харечко Л. К.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.,

секретар - Поклад Д.В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, орган опіки та піклування Семенівської районної державної адміністрації,

за участі: позивача ОСОБА_3,

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2016 року у складі судді Гнип О.І., що постановлено та складено повний текст 12.02.2016 року у м. Семенівка Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, органу опіки та піклування Семенівської районної державної адміністрації про виселення відповідачів з житлового будинку № 141, що знаходиться по вул. Б.Хмельницького в м. Семенівка Чернігівської області, про стягнення заборгованості за комунальні послуги станом на момент виселення з будинку та про стягнення орендної плати і неустойки за час прострочення повернення майна в сумі 7 326 грн.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково, виселено з житлового будинку № 141, що знаходиться по вул. Б.Хмельницького в м. Семенівка Чернігівської області ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги, орендної плати і неустойки, постановивши нове рішення про задоволення вимог в цій частині.

Доводи скарги зводяться до того, що суд не взяв до уваги положення ч.2 ст. 785 ЦК України та ст. 169 ЖК України, адже орендар при виселенні повинен повністю розрахуватись за використані комунальні послуги та сплатити орендну плату, яка є обовязковою умовою договору оренди, а також сплатити неустойку за весь час прострочення повернення обєкту оренди. Також, після закінчення терміну дії договору оренди № 1 від 01.09.2015 року, відповідачам 02.09.2015 року було запропоновано укласти новий договір оренди житла № 2 на нових умовах, проте, останні відмовились укладати такий договір, в звязку з чим, їм було запропоновано звільнити житло, але останні відмовились, чим порушують права позивача як власника.

У відзивах (запереченнях) на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять залишити її без задоволення, посилаючись на те, що за весь час проживання в будинку, вони сплачували комунальні послуги. Як добросовісні наймачі, весь час проводили ремонтні роботи, придбавали будівельні матеріали, здійснювали догляд за будинком. Також, за три місяці до спливу строку дії договору оренди № 1, ОСОБА_2 не звертався і не попереджав відповідачів про звільнення помешкання, а отже цей договір продовжив свою дію на той самий строк.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи скарги зводяться до того, що договори оренди ОСОБА_2 не підписував в присутності відповідачів, а підписані договори приносила ОСОБА_3, тобто останні вважали, що в договорах стоїть підпис ОСОБА_2

Зазначає, що житловий будинок був переданий відповідачам на умовах догляду в рахунок орендних платежів, сплати комунальних послуг та проведення поточного ремонту.

Вказує на те, що позивачі не звертались до відповідачів з попередженням про укладення нового договору чи про звільнення житла, в звязку з чим договір оренди № 1 продовжив свою дію на наступний строк, а договору оренди № 2, який був підписаний сторонами, не була надана правова оцінка, а також не було враховано, що відповідно до його умов житло передавалось відповідачам в оренду до 31.08.2022 року.

У відзиві (запереченнях) на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, звертаючи увагу на те, що підпис в договорі оренди він не ставив, що підтвердив сам ОСОБА_4, а також цей договір на підставі рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 12.02.2016 року був визнаний недійсним, а відповідачі були визнані тимчасовими мешканцями, а отже, підлягають безумовному виселенню. Крім того, питання щодо проведення ремонтних робіт в будинку сторонами не узгоджувалось.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Задовольняючи частково позовні вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку, без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не могли бути орендарями чи наймачами, адже вони є тимчасовими мешканцями, строк проживання яких в будинку сплинув. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення орендної плати, неустойки та комунальних платежів, суд вважав, що житло не здавалось відповідачам в оренду відповідно до закону, а також, позивачами не було доведено існування заборгованості за комунальні послуги.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд та вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам даної справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку № 141, розташованого по вул. Б.Хмельницького в м. Семенівка Чернігівської області (а.с. 9).

З 29.09.2015 року в зазначеному будинку зареєстроване постійне місце проживання ОСОБА_3 (а.с. 11).

01.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір оренди № 1 зазначеного житлового будинку, який був переданий разом з майном, яке в ньому знаходилось, відповідно до умов якого позивач передав будинок в оренду ОСОБА_4 та його сімї для проживання строком на один рік, до 01 вересня 2015 року, на умовах догляду за будинком і за відсутності необхідності сплати грошової компенсації за проживання (а.с. 12-13).

27.10.2015 року ОСОБА_4 отримав від власника будинку вимогу про виселення у строк до 01.11.2015 року, так як відповідачі добровільно не виселились, а підписувати новий договір найму, на інших умовах, відмовлялись.

Також було встановлено, що місце проживання ОСОБА_4 та членів його сімї у спірному будинку не зареєстроване та відповідач має у володінні інше житло в іншому населеному пункті.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовідносини у сфері вирішення спорів, що випливають з виселення, урегульовані положеннями Житлового кодексу УРСР.

Зокрема, статтею 168 ЖК УРСР визначено, що укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Правовідносини найму (оренди) житла регулюються главою 59 ЦК України.

Згідно зі статтею 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається в письмовій формі (ст. 811 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 762 ЦК України за користування майном справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

За змістом ст. 822 ЦК України не пізніше, ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк.

Матеріалами справи встановлено, що після закінчення строку дії договору оренди № 1 від 01.08.2014 року, відповідачам було запропоновано укласти новий договір найму на умовах, що орендна плата буде в грошовому еквіваленті, а термін дії договору також буде тривати один рік, проте, останні відмовились укладати договір, а також відмовились звільнити помешкання.

Відповідно до ст. 818 ЦК України тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня предявлення до них вимоги про звільнення помешкання.

Виходячи з зазначеного, відповідачі, в силу вимог закону, вважаються тимчасовими мешканцями, в звязку з чим зобовязані були на вимогу власника звільнити житлове приміщення, проте, не вчинили таких дій, чим порушили права позивача.

Крім того, рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 31.08.2016 року був задоволений позов ОСОБА_2, з яким він звернувся до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди житлового будинку № 2, який нібито був укладений сторонами 01.09.2015 року. Суд визнав вказаний договір недійсним з тих підстав, що він не створював правових наслідків, так як підписаний ОСОБА_2 не був, що було підтверджено висновком експерта.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 на зазначене рішення суду, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 02.11.2016 року апеляційна скарга була задоволена, а рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Колегія суддів виходила з того, що спірний договір оренди був укладений на сім років, а отже, відповідно до ст. 793 ЦК України підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. Наявність недодержання сторонами вказаної вимоги закону дала підстави вважати, що договір є нікчемним, який згідно з вимогами чинного цивільного законодавства, є сам по собі недійсним і не потребує визнання його таким судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року, який розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду, скарга була відхилена, а рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Таким чином, апеляційний суд, з врахуванням того, що договір оренди № 2 від 01.09.2015 року, на який посилались відповідачі, вважаючи, що вони на законних підставах мали право і надалі, а саме до 31.08.2022 року, проживати у спірному житловому будинку на правах наймачів, приходить до висновку, що цей договір є нікчемним, а отже не породжує ніяких правових наслідків для сторін.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що відповідачі підлягають примусовому виселенню як тимчасові мешканці, без надання іншого житлового приміщення, повністю відповідають обставинам даної справи та положенням матеріального закону, що регулює дані правовідносини.

Зазначені висновки суду жодним чином не спростовані доводами, викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_5, а тому, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про безпідставність вимог в частині стягнення з відповідачів орендної плати, оскільки договором оренди № 1 від 01.08.2014 року сторонами було погоджено, що сплата за оренду житлового будинку протягом року з моменту оренди не вноситься, в рахунок орендної плати орендар проводить поточні ремонтні роботи за згодою з орендодавцем, тобто орендна плата договором передбачена не була.

Обґрунтовано відмовив суд першої інстанції і в задоволенні вимог про стягнення неустойки за час прострочення повернення майна у звязку з їх недоведеністю та про стягнення заборгованості за комунальні послуги, оскільки позивачами не було надано належних та допустимих доказів наявності такої заборгованості.

З зазначеного виходить, що апеляційна скарга ОСОБА_2 також не може бути задоволена за відсутністю доводів, які б давали підстави для спростування висновків суду та скасування рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06.02.2018 року.

Головуючий:Судді: