Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 216/8103/15-ц

провадження № 61-2246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року у складі судді Кузнецова Р. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року у складі суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 15 вересня 2015 року між ними та товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі - ТОВ «АВТО ПРОСТО») укладено договір поруки, за умовами якого вони поручились за ОСОБА_6 щодо виконання нею зобов'язань за угодою № 315306 від 30 березня 2010 року, згідно якої кредитор надає боржникові послуги, спрямовані на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «Автотак», боржник у свою чергу зобов'язаний сплачувати передбачені угодою та додатками до неї внески. Вказували, що напередодні підписання договору поруки відповідач в присутності двох свідків запропонувала виплатити їм по 15 тис. грн кожному, якщо вони погодяться підписати договір поруки та переконала, що обіцяні грошові кошти будуть виплачені одразу ж після підписання договору. Проте, після підписання договору ОСОБА_6 обіцяні грошові кошти не виплатила та почала уникати спілкування та зустрічі з ними.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили стягнути з ОСОБА_6 на їх користь майнову шкоду у розмірі 30 тис. грн., завдану внаслідок невиконання усних домовленостей між ними.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено завдання відповідачем їм майнової шкоди, оскільки в умовах договору поруки відсутній обов'язок відповідача оплатити послуги поручителів.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту зобов'язання ОСОБА_6 щодо сплати позивачам по 15 тис. грн кожному за укладення договору поруки.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - просить скасувати вказані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не повно з'ясував всі обставини справи, зокрема не було вирішено питання щодо допиту свідків; надано невірну оцінку письмовим свідченням свідка ОСОБА_8; суд дав оцінку умовам виконання відповідачем договору поруки, а не обставинам, викладених позивачами в позовній заяві щодо отримання ними пропозиції відповідача укласти усну угоду; апеляційний суд належним чином не дослідив письмові докази, зокрема письмове свідчення свідка ОСОБА_8, та не допитав представника позивачів у якості свідка, що унеможливило встановлення апеляційним судом фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 15 вересня 2015 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 укладено договір поруки у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за угодою № 315306 від 30 березня 2010 року, за умовами якої ТОВ «АВТО ПРОСТО» надає боржникові послуги, спрямовані на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «Автотак», боржник в свою чергу зобов'язаний сплачувати передбачені угодою та додатками до неї внески. Вказаний договір поруки підписаний поручителями та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Карпухіною Л.Ф.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно статті 558 ЦК України поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Відповідно до вимог статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 2 статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Умовами договору поруки 15 вересня 2015 року не передбачено обов'язку відповідача оплатити послуги поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у зв'язку з чим висновок судів про те, що в ОСОБА_6 не виникло зобов'язання за статтею 558 ЦК України, узгоджується із правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Посилання заявника на те, що судами не було вирішено питання про допит свідків та надано невірну оцінку письмовим свідченням свідка, не впливають на правильність вирішення справи в силу вимог частини першої статті 218 ЦК України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача грошових коштів.

Заявник у касаційній скарзі просить дати нову оцінку обставинам справи, що на підставі статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно частини 3 статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7- залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

В.С.Висоцька

С. Ю. Мартєв