Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 2-10446/11

провадження № 61-96св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Курило В. П., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник позивача - Мілімко АртемАркадійович,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у складі суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєва Н. Є.

В С Т А Н О В И В :

21 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 2-10446/11 призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 2-10446/11 передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 серпня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був укладений кредитний договір № ML-021/018/2008. НА його підставі ОСОБА_2 надано грошові кошти у розмірі 410 000 доларів США у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами для придбання нерухомого майна. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки № SR-021/018/2008 між банком та ОСОБА_3 У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить стягнути з відповідачів солідарно суму боргу в гривневому еквіваленті.

10 лютого 2012 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позов задоволено і стягнуто солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 2 286 475 грн 44 коп.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року в частині солідарного стягнення боргу щодо нього скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог до нього, в іншій частині рішення залишити без змін. Оскільки суд першої інстанції не застосував частину першу статті 559 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК) та не припинив поруку внаслідок зміни умов основного зобов'язання в бік збільшення відповідальності без його згоди.

15 червня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за кредитним договором скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Апеляційний суд погодився із доводами апеляційної скарги і застосував частину першу статті 559 ЦК України. Апеляційним судом було встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір № ML-021/018/2008 з ОСОБА_2 На підставі кредитного договору № ML-021/018/2008 було надано грошові кошти у розмірі 410 000 доларів США строком до 20.07.2025 року у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 4,49 % річних для придбання нерухомого майна. Згідно додаткових договорів, укладених між банком та ОСОБА_2, були внесені зміни до кредитного договору № ML-021/018/2008, щодо фіксування суми платежу за один місяць в розмірі 2 492,97 доларів США та процентної ставки за період з 20.03.2009 року по 20.11.2009 року в розмірі 7% річних, і з 20.11.2009 року до повного погашення кредитних зобов'язань в розмірі 5,28 % річних. Однак, поручитель ОСОБА_3 про такі зміни не повідомлявся та не давав свою згоду на збільшення обсягу відповідальності. Договором поруки № SR-021/018/2008 також не передбачено збільшення відповідальності поручителя без додаткового його повідомлення.

11 липня 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало касаційну скаргу в якій просить рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року скасувати та залишити в силі заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року. В касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вказує, що ОСОБА_3 повинен відповідати в повному обсязі разом з боржником. Тим більше, поручитель в п. 2.1 та 2.2 договору поруки № SR-021/018/2008 дав згоду на зміну основного зобов'язання в майбутньому.

Колегія суддів відхиляє аргументи викладені в касаційній скарзі з наступних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз положень частини першої статті 559 ЦК свідчить, що припинення поруки зумовлюють такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя, внаслідок зміни основного зобов'язання, відбувається, зокрема, в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; встановлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційного суду, що на підставі додаткових договорів, укладених між банком та ОСОБА_2, були внесені зміни до кредитного договору № ML-021/018/2008, щодо фіксування суми платежу за один місяць в розмірі 2 492,97 доларів США та процентної ставки за період з 20.03.2009 року по 20.11.2009 року в розмірі 7% річних, і з 20.11.2009 року до повного погашення кредитних зобов'язань в розмірі 5,28 % річних. Тобто, було змінено процентну ставку в бік збільшення, що в свою чергу збільшило обсяг відповідальності поручителя.

Поручитель ОСОБА_3 про зміни не повідомлявся та не давав свою згоду на збільшення обсягу відповідальності. Договором поруки також не передбачено збільшення відповідальності поручителя без додаткового його повідомлення.

Посилання в касаційній скарзі, на те що в п. 2.1 договору поруки № SR-021/018/2008 надана попередня згода на зміну умов основного договору відхиляються колегією суддів. Договір поруки № SR-021/018/2008 не містить пунктів про те, що зміна та доповнення умов основного договору повинні були відбуватися без повідомлення поручителя. Натомість зміст п. 2.1 договору поруки № SR-021/018/2008 не свідчить про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Аналогічний підхід було висловлено і у висновках Верховного Суду України. Зокрема, Верховний Суду України у постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-100цс12 вказав, що «суд обґрунтовано виходив із того, що зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, частиною першої статті 559 ЦК, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

На підставі частинипершої статті 559 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.П. Курило

В. М. Коротун

В. І. Крат