Справа № 750/7905/17 Провадження № 22-ц/795/223/2018 Головуючий у I інстанції - Карапута Л. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.

позивач: ОСОБА_2,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 грудня 2017 року (дата складання повного тексту рішення - 18.12.2017, місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_5 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до територіальної громади м. Чернігова, третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова О.С., про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю. В процесі розгляду справи судом ОСОБА_4 було залучено у справі в якості співвідповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.11.1993 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано 21.06.1996. Під час шлюбу позивачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира, право власності якої було зареєстровано на дівоче прізвище позивача.

ОСОБА_5 звернувшись до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, але отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з якої вбачається, що для вчинення продажу необхідно дозвіл другого з подружжя.

В позові позивач посилається, що ОСОБА_4 більше 21 року не проживає у спірній квартирі, оскільки після розірвання шлюбу виїхав на постійне місце проживання до м. Москва, РФ, позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується квартирою.

ОСОБА_4 втратив право на свою 1/2 частину квартири, яка була у спільній сумісній власності, у зв»язку зі спливом строків позовної давності, враховуючи, що останнього неможливо знайти, інших осіб, які можуть претендувати на цю квартиру немає, невизначеність права власності на 1/2 частину квартири, з посиланням на ст. 344 ЦК України, стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.12.2017 у задоволенні позову ОСОБА_5 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено.

Позивач з таким рішенням місцевого суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 18.12.2017, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним, прийнятим з неповним з»ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Незаконність рішення суду першої інстанції заявник обґрунтовує тим, що в рішенні суд посилається на ч. 1 ст. 344 ЦК України, ОСОБА_5 зазначає, що невідомо з яких обставин суд прийшов до висновку, що у позивача наявні інші підстави набуття права власності, разом з тим, не роз»яснив і не зазначив які саме ці інші підстави.

Судом визнано факт придбання спірної квартири за кошти позивача, але не враховано що відповідач ОСОБА_4 у квартирі не проживав, дій щодо утримання не вчиняв, намірів щодо здійснення права власності не заявляв.

Твердження суду щодо невірного способу захисту свого права, який обрала позивач, не відповідає специфіці правовідносин що виникли, є помилковими, оскільки набувальна давність, що підтверджено обставинами справи та доказами, є єдиним вірним способом захисту своїх прав.

У скарзі посилається на правову позицію ВСУ № 6-2469цс16 від 09.11.2016, щодо забезпечення юридичної визначеності і остаточності, захисту від прострочених позовів.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з»явився, оголошення про його виклик до суду відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України було опубліковане на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник відповідача Чернігівської міської ради до суду та третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 до суду не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач в судове засідання не з»явилася, її представник ОСОБА_8 просив скасувати рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу - задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до такого висновку з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки у позивача є підстави (титул) набуття права на спірне житло з інших підстав, крім набувальної давності, крім того не надано доказів у підтвердження обставин належності на праві власність 1/2 частини спірної квартири ОСОБА_4

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що 26.11.1993 ОСОБА_4 та ОСОБА_9 уклали шлюб після реєстрації якого остання змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 10). 21.06.1996 шлюб було розірвано (а.с. 11).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 13.04.1994, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 5-3076, ОСОБА_9 (теперішнє прізвище ОСОБА_4) придбала трьох кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

13.06.2017 позивач звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу вказаної вище квартири на що нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 848/02-31 (а.с. 16).

З інформаційної довідки виданої КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 14/07-17-1 від 14.06.2017 вбачається, що станом на 31.12.2012 в м. Чернігові зареєстровано право власності на об»єкти нерухомості: власник ОСОБА_9, об»єкт - АДРЕСА_2 в цілому, правовстановлюючі документи - Договір купівлі-продажу від 13.04.1994 № 5-3076 (а.с. 55).

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об"єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

У позовній заяві ОСОБА_5 в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що фактично купила квартиру за свої кошти. Позивач в позові вказує, що відповідач ОСОБА_4 виїхав на постійне місце проживання до м. Москва, Російська Федерація, а тому втратив право користування частиною квартири.

За таких обставин, суд дав правильну правову оцінку зазначеним обставинам і обґрунтовано визнав, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, що невідомо з врахуванням яких обставин суд прийшов до висновку, що у позивача наявні інші підстави набуття права власності, разом з тим, не роз»яснив і не зазначив які саме ці інші підстави, не грунтуються на нормах права, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, крім того норми ст. 264 ЦПК України не містять вимоги щодо вирішення такого питання під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи викладене, посилання в апеляційній скарзі щодо помилковості твердження суду про обрання невірного способу захисту свого права, який не відповідає специфіці правовідносин що виникли, є необґрунтованими, оскільки наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

З матеріалів справи вбачається, що квартира, яка є предметом спору, була придбана позивачем згідно договору купівлі-продажу 13.04.1994 під час шлюбу з відповідачем, право власності на спірний об»єкт нерухомості зареєстровано за позивачем згідно договору купівлі-продажу, отже позивач обізнана відносно того, що власником 1/2 частини квартири, на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_4, а тому не можна вважати володіння позивачем часткою ОСОБА_4 у праві власності на нерухомість добросовісним.

Отже, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання, що судом визнано факт придбання спірної квартири за кошти позивача, але не враховано, що відповідач ОСОБА_4 у квартирі не проживав, дій щодо утримання не вчиняв, намірів щодо здійснення права власності не заявляв та посилання на правову позицію ВСУ № 6-2469цс16 від 09.11.2016, щодо забезпечення юридичної визначеності і остаточності, захисту від прострочених позовів, також і з врахуванням норми ч. 2 ст. 267 ЦК України, яка передбачає, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судове рішення у повному обсязі складено. 01.02.2018.

Головуючий:Судді: