Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 359/9596/15-ц

провадження № 61-4513 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Бориспільське лісове господарство»,

відповідачі: Київська обласна державна адміністрація, Бориспільська районна державна адміністрація, ОСОБА_1,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у складі судді Саган В. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» з позовом до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1, Бориспільської районної державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання недійсними розпоряджень і державних актів на право власності на земельні ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 9 квітня 2008 року № № 499, 502, 505, 508, 510, 511, 512, 513, 514, 515 вилучено з постійного користування державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 9,9 га, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення без права вирубки дерев та передано у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

2 вересня 2008 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу відчужив передану йому земельну ділянку ОСОБА_1

5 вересня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 на підставі договорів купівлі-продажу також відчужили передані їм земельні ділянки ОСОБА_1

Розпорядженнями голови Бориспільської районної державної адміністрації від 6 квітня 2009 року № № 1095, 1096 змінено цільове призначення земельних ділянок.

На підставі зазначених розпоряджень Бориспільської районної державної адміністрації ОСОБА_1 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 9,9 га.

Вказуючи на те, що розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації та Бориспільської районної державної адміністрації є незаконними, оскільки прийняті з порушенням вимог статей 6, 19 Конституції України, статей 19, 21, 57, 84, частини третьої статті 122, частини п'ятої статті 149 ЗК України, статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», перший заступник прокурора Київської області просив суд:

визнати недійсними розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 9 квітня 2008 року № № 499, 502, 505, 508, 510, 511, 512, 513, 514, 515;

визнати недійсними розпорядження голови Бориспільської районної державної адміністрації від 6 квітня 2009 № № 1095, 1096 про зміну цільового призначення земельних ділянок;

визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім'я ОСОБА_1: серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, серії НОМЕР_3, серії НОМЕР_4, серії НОМЕР_5, серії НОМЕР_6, серії НОМЕР_7, серії НОМЕР_8, серії НОМЕР_9, серії НОМЕР_10;

витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки, розташовані за межами с. Гнідин Бориспільського району Київської області, загальною площею 9,9 га, з кадастровими номерами: НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, загальною вартістю 4 797 240 грн у власність держави в особі Кабінету Міністрів України та у постійне користування державного підприємства «Бориспільське лісове господарство».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор пропустив строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права, а відповідачі заявили про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що Київська обласна державна адміністрація при прийнятті оскаржуваних розпоряджень перевищила свої повноваження, оскільки не є уповноваженим державним органом на передачу спірних земельних ділянок та не мала права ними розпоряджатися, однак суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову прокурора, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду і відповідачем заявлено про застування наслідків пропуску цього строку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що виникнення права на позов пов'язано не з моментом порушення цивільного права суб'єкта, що його реалізує, а з моментом, коли цей суб'єкт довідався чи міг довідатися про таке порушення, а тому суд невірно визначив момент з якого почався перебіг строку позовної давності, у зв'язку з чим необґрунтовано застосував наслідки його спливу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, в інтересах якої прокурор звернувся з позовом, довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Судами встановлено, що про порушення своїх прав органи, уповноважені здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, довідалися у 2008 року, а тому звернувшись до суду із позовом у 2015 року прокурор пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справа «Гаші проти Хорватії»).

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга першого заступника прокурора Київської області підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 9 квітня 2008 року № № 499, 502, 505, 508, 510, 511, 512, 513, 514, 515 затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельними ділянками державним підприємством «Бориспільське лісове господарство»; переведено земельні ділянки із земель лісогосподарського призначення до категорії земель сільськогосподарського призначення та передано їх у власністьОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 для ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

2 вересня 2008 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу відчужив передану йому земельну ділянку ОСОБА_1

5 вересня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 на підставі договорів купівлі-продажу також відчужили передані їм земельні ділянки ОСОБА_1

Розпорядженнями голови Бориспільської районної державної адміністрації від 6 квітня 2009 року № № 1095, 1096 змінено цільове призначення земельних ділянок.

Розпорядженнями голови Бориспільської районної державної адміністрації від 6 квітня 2009 року змінено цільове призначення земельних ділянок.

На підставі зазначених розпоряджень Бориспільської районної державної адміністрації ОСОБА_1 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 9,9 га.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення.

Спірні земельні ділянки є землями лісового фонду та перебували в державній власності до винесення оскаржуваних розпоряджень і їх передачі фізичним особам.

Оскаржувані розпорядження, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування одного й того самого постійного користувача, видано в один день - 9 квітня 2008 року, та ними вилучено землі загальною площею 9,9 га, які знаходилися в межах суміжних кварталів лісництва та використовувалися для ведення лісового господарства, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення й передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки спірні земельні ділянки складають єдиний масив загальною площею 9,9 га, що значно перевищує 1 га, тому Київська обласна державна адміністрація при прийнятті оскаржуваних розпоряджень перевищила свої повноваження щодо зміни цільового призначення та передачі у власність земельних ділянок. Проте уповноважені державою органи не виконали покладених на них законом обов'язків щодо усунення цих порушень протягом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами: Київською обласною державною адміністрацією - 29 травня 2015 року (а. с. 53-56 т. 2), представником ОСОБА_1 - 18 січня 2016 року (а.с. 208-210 т. 2).

Визнаючи позов обґрунтованим та відмовляючи в його задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суди не звернули уваги на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частини другої статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першою, п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, суди не з'ясували, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для його поновлення. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Судом установлено, що прокурор звернувся до суду з позовом за захистом інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України щодо визнання недійсними розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 9 квітня 2008 року, розпоряджень голови Бориспільської районної державної адміністрації від 6 квітня 2009 року, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок у власність держави в особі Кабінету Міністрів України, лише 18 лютого 2015 року, однак строк позовної давності для даних правовідносин встановлений ст. 257 ЦК України в межах трьох років й обчислюється саме для особи, права якої порушено, тобто - Кабінету Міністрів України.

Проте суди у порушення вимога статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України 2004 року на зазначені положення закону уваги не звернули, фактично наділили прокурора статусом самостійного позивача та дійшли передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня видання головою Київської обласної державної адміністрації розпорядження від 9 квітня 2008 року, що не відповідає вимогам частини першої статті 261 ЦК України про початок перебігу строку позовної давності з часу, коли особа, в чиїх інтересах прокурор звернувся до суду, а це Кабінет Міністрів України, довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому як районний суд, так і апеляційний суд досліджували обставини, пов'язані з дотриманням строку позовної давності, проте лише відносно Київської обласної державної адміністрації, Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель, не звернувши уваги на те, що позов пред'явлено і в інтересах Кабінету Міністрів України.

При цьому прокурор зазначав, що у зазначених правовідносинах з огляду на положення статей 122, 149 ЗК України саме Кабінет Міністрів України здійснює повноваження власника земель лісогосподарського призначення державної власності.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно звернути увагу на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення суду від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України».

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк