Провадження № 2/761/3559/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 січня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Альянс Української єдності» про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію,

ВСТАНОВИВ:

В травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 09.06.2017 року, поданих до суду на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 23.05.2017 року, просить суд: зобов'язати Громадську організацію «Альянс Української Єдності» спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про нього аналогічним способом - шляхом поширення на сторінці ГО «Альянс Української Єдності» у соціальній Інтернет-мережі Facebook («Фейсбук») шляхом особистого відеозвернення наступного змісту: «26 квітня о 19 годині 44 хвилині на сторінці громадської організації «Альянс Української Єдності» у соціальній Інтернет-мережі Фейсбук мною було поширено відеозапис із неправдивою інформацією відносно начальника Харківської виправної колонії 43 ОСОБА_1, в якому вказано, що він є корумпованою людиною та побудував свою кар'єру на людських життях засуджених. Повідомляю, що уся інформація, викладена у вказаному відео не відповідає дійсності, є вигадкою і наклепом та була мною поширена неправомірно. Приношу свої вибачення перед ОСОБА_1 за паплюження його честі, гідності та ділової репутації».

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19 год. 44 хв. відповідачем на своїй сторінці у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» за адресою: https:ІНФОРМАЦІЯ_2 було поширено відносно позивача недостовірну інформацію шляхом розміщення відеороліка під назвою «Членам організації в місті Харків зовсім випадково вдалося зустріти по дорозі керівника виправної колонії №43 ОСОБА_1 засняти на відео не вдалося а ось його автівка з номерами НОМЕР_1 тепер нехай буде відома».

При цьому, позивач зазначає, що вищенаведене відео супроводжується наступним коментарем: «Вашему вниманию предоставляется машина начальника 43 колонии ОСОБА_1. Совпадают даже номера НОМЕР_1 и последние две буквы ОСОБА_1. Вот, пожалуйста, «Ланд крузер прадо». Начальник 43 колонии коррумпированный мужчина, у которого даже номера АХ - это Харьковский регион, НОМЕР_1 - ОСОБА_1. «Ланд крузер прадо» начальник который построил свою карьеру на человеческих жизнях осужденных».

Разом з тим, позивач вважає, що вищенаведена інформація, яка була поширена відповідачем відносно нього, не відповідає дійсності та є такою, що принижує його честь та гідність, а також завдає шкоди діловій репутації, оскільки з боку громадськості та суспільства оцінка його діяльності, як керівника виправної колонії, перестала бути об'єктивною та поставила під сумнів його професійність.

За вказаних обставин, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 3, 8, 22, 28, 32, 34, 36, 38, 55 Конституції України та ст.ст. 3, 15, 16, 23, 269, 271-273, 275-278, 280, 297, 299 Цивільного кодексу України.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява позивача від 21.08.2017 року, згідно змісту якої він просить проводити розгляд справи за наявними матеріалами без його участі, а також зазначає, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно приписів ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

В свою чергу, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Як встановлено вимогами положеннями ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 12, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач установити та зазначити в позовній заяві.

Разом з тим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 вищенаведеної постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з позовом, позивач наголошував на тому, що інформація, яка, на його думку, підлягає спростуванню відповідачем, як недостовірна, була поширена ним ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19 год. 44 хв. на своїй сторінці у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» за адресою: https:ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом розміщення відеороліка під назвою «Членам організації в місті Харків зовсім випадково вдалося зустріти по дорозі керівника виправної колонії №43 ОСОБА_1 засняти на відео не вдалося а ось його автівка з номерами НОМЕР_1 тепер нехай буде відома».

При цьому, на підтвердження того, що відповідач є автором відеоролика, розміщеного у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» за адресою: https:ІНФОРМАЦІЯ_2, позивачем в якості доказів додано до матеріалів справи диск із вказаним роликом, а також роздруківку, яка, на думку останнього, належним чином підтверджує приналежність цієї сторінки відповідачу.

Однак, в силу вищенаведених положень чинного цивільного процесуального законодавства, як диск, так і вищезазначена роздруківка, не є достатніми, належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт поширення зазначеної у позові інформації саме відповідачем, адже з огляду на відсутність будь-яких інших доказів, наприклад, експертного висновку, як офіційного письмового доказу змісту веб-сторінки, який містить інформацію про дату та час фіксації, а також інформацію про доменну назву, якою адресується веб-сайт, суд позбавлений можливості достовірно встановити джерело походження спірного відеоматеріалу та факт його поширення саме відповідачем.

Крім того, враховуючи те, що в соціальній мережі Фейсбук може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, суд вважає, що створити та підтримувати сторінку Громадської організації «Альянс Української Єдності», у тому числі шляхом розміщення інформації, фотознімків та відеоматеріалів, могла будь-яка особа.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, зокрема щодо поширення відповідачем оспорюваної інформації, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформації слід відмовити, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, та автором інформації.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Громадської організації «Альянс Української Єдності» про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 26.01.2018 року.

Суддя: