Справа № 161/3073/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/144/18 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача Місюри І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення із житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою представника позивача Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариства (далі ПАТ) «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із позовом до відповідачів про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.03.2007 року між ВАТ«Державний ощадний банк України», найменування якого змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 був укладений договір про іпотечний кредит №2747 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 500000 грн. під 16% річних строком на 240 місяців з остаточним терміном його погашення не пізніше 02.03.2027 року для придбання квартири за договором купівлі-продажу від 03.03.2007 року, що розташована за адресою: м. Луцьк, проспект Соборності, 14/21.

Банк повністю виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а відповідач зобов'язувалася щомісячно до 27 числа місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі 6956,28 грн., починаючи з березня 2007 р. на відповідні позичкові рахунки позичальника, відкриті у філії - Волинське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» та сплату останнього ануїтетного платежу здійснити до 02.03.2027 року.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором , 03.03.2007 року між ВАТ ( правонаступник -ПАТ) «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. за реєстровим № 757, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру, загальною площею 81,9 кв.м., житловою 51,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область АДРЕСА_1, що належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2007 року, що укладений між іпотекодавцем та продавцем - ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І. за реєстровим № 755, зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів за № 1948810 від 03.03.2007 року.

Оскільки, відповідач ОСОБА_4 порушила умови договору, банк був вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. із заявою про вчинення виконавчого напису за договором іпотеки, що в подальшому, 30.10.2008 року і було зроблено.

24.12.2014 року відповідачам було надіслано вимоги про звільнення житлового приміщення, на яке було звернено стягнення та попереджено про подальші дії банку щодо захисту порушених прав у судовому порядку, однак вони відповідачами не виконані.

У зв'язку з чим, просить суд виселити відповідачів із квартири, що знаходиться за адресою: Волинська область АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в Луцькому MB УДМС України у Волинській області та стягнути судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення.

Відмовляючи в задоволені позову про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, придбане не лише за кредитні кошти, але і за особисті кошти покупця, і частка цих коштів є значною по відношенню до суми кредиту, а тому відсутні передбачені ст. 109 ЖК України підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири. Крім того, відповідач ОСОБА_5 на момент пред'явлення позову досягла повноліття, проте позивачем не надано доказів направлення особисто їй вимоги по виселення, а також доказів її проживання у спірному приміщенні.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2007 року між ВАТ (Правонаступник ПАТ) «Державний ощадний банк України та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № 2747, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 500 000 гривень зі сплатою 16 % річних строком на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення не пізніше 02 березня 2027 року, для придбання квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 03 березня 2007 року (а.с. 4-5).

З метою виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 березня 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. за реєстровим № 757, відповідно до якого в іпотеку банку передано чотирикімнатну квартиру № 21, загальною площею 81,9 кв. м, житловою 51,0 кв. м, що знаходиться за адресою: проспект Соборності, будинок, 14 в м. Луцьк Волинської області ( а.с.6-8).

Згідно з п. 1.2 іпотечного договору право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу від 03 березня 2007 року, який підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому чинним законодавством ( а.с.6).

У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору та несвоєчасного погашення щомісячних платежів, 30 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І. вчинено виконавчий напис № 2498, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, для задоволення вимог кредитора у розмірі 521 177 гривень 69 копійок. ( а.с.9).

24 грудня 2014 року банком надіслано відповідачам вимогу про звільнення житлового приміщення, на яке звернено стягнення, яка отримана ними 05 січня 2015 року ( а.с.10-11).

Відповідно до довідки обчислювального центру №38798 від 16 грудня 2013 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані : власник ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с.12).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.( ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

За положеннями ч. ч. 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя ( ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку».).

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у постановах від 14 грудня 2016 року у справах № 6-860цс16, 6-1141цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Аналізуючи зміст договору, що укладений сторонами, ОСОБА_4 було отримано цільовий кредит на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 03.03.2007 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Умов кредитування фізичних осіб на придбання житла на вторинному ринку нерухомості за Порядком кредитування фізичних осіб на придбання нерухомого майна на вторинному ринку нерухомості, що затверджений постановою правління ВАТ «Ощадбанк» від 24.06.2004 року №53( з відповідними змінами та доповненнями) кредитування здійснюється із мінімальним початковим внеском, що становить 30%.

Як вбачається зі змісту Договору про іпотечний кредит, умов кредитування, договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 було сплачено виключно 30% від вартості квартири, що придбавалась на вторинному ринку, з метою отримання суми кредиту, що надавалась банком.

За таких обставин доводи суду першої інстанції про те, що квартира придбавалась в основну за особисті кошти боржника є безпідставними, бездоказовими та спростовуються матеріалами справи.

Сплата ОСОБА_4 30 % вартості квартири за рахунок особистих коштів, була передумовою отримання кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається, що на момент позасудового врегулювання спору, шляхом направлення вимоги про добровільне виселення із займаного житла всіх зареєстрованих та проживаючих у спірній квартирі осіб, ОСОБА_4 була законним представником як ОСОБА_5, так і ОСОБА_6. (а.с. 10). Відтак права та законні інтереси вказаних осіб були дотримані.

Діючим законодавством не передбачено обов'язку повторного надіслання письмового повідомлення про необхідність виселення із займаного приміщення особам, які проживають в іпотечному, у випадку досягнення ними повноліття на час розгляду справи судом.

Слід зауважити, що кожен з відповідачів мав передбачене законом право спростувати доводи позовної заяви та апеляційної скарги, шляхом подання заперечень на позовну заяву та апеляційну скаргу, надання письмових пояснень до суду, подання належних та достовірних доказів на спростування пред'явлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що будучи повідомленими належним чином про час та місце судових засідань, відповідачі жодного разу до суду не з'явились, чим фактично самоусунулись від спростування пред'явлених до них вимог.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підлягає до задоволення, оскільки наявні всі правові підстави для цього.

Вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідачів не підлягає до задоволенню, оскільки безпосередньо рішення суду про виселення є підставою для вчинення відповідних дій, щодо зняття осіб з реєстраційного обліку компетентними органами.

Оскільки судом першої інстанції в порушення зазначених норм матеріального права, ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволені позову повністю, то оскаржуване рішення слід скасувати та постановити нове рішення.

Крім того на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути: судовий збір за подання позовної заяви, а саме з ОСОБА_4 162,40 гривень, ОСОБА_5 81,20 гривень та за подання апеляційної та касаційної скарг з ОСОБА_4 552,16 гривень, ОСОБА_5 276,08 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 (індентифікаційний номер НОМЕР_1, що проживає: АДРЕСА_1) ОСОБА_5 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 видане відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького Міськвиконкому від 07 квітня 1997 року, що проживає: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 видане відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції від 18 березня 2004 року, що проживає: АДРЕСА_1) з квартири № АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 162,40 гривень, ОСОБА_5 81,20 гривень на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" судового збору за подання позовної заяви .

Стягнути з ОСОБА_4 552,16 гривень, ОСОБА_5 276,08 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: