Справа №442/5224/17
Провадження №2/442/554/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРО-ПРОДМАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

20.07.2017 року, позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: стягнути з відповідача на користь ТзОВ «Неро-продмаркет» заборгованість із орендної плати 7161,29 грн., неустойку за неповернення майна 14064,52 грн., всього 7193,55 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.03.2017 року між ТзОВ «Неро-продмаркет» та Карп»як Р.М. було укладено договір оренди. Згідно п.1 вказаного договору, по акту приймання-передачі від 01.03.2017 року відповідачу передано в користування асфальтована земельна ділянка 15 соток, за адресою: Львівська область, м.дрогобич, вул..Самбірська, 3, що являє собою асфальтобетонне замощення. Згідно п. 11, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє по 01.05.2017 року. Строк дії договору може бути продовжений тільки за взаємною згодою сторін, про що укладається додаткова угода.

Строк дії договору оренди закінчився 01.05.2017 року, його дія надалі не продовжувалась.

В пункті 6 даного договору вказано, що «після припинення дії договору, Орендар протягом 2-ох днів передає/повертає, а Орендодавець приймає орендоване Майно на підставі Акту приймання-передачі Майна, який підписується Стронами.

Оскільки строк дії договору оренди закінчився 02.05.2017 року то відповідач мав повернути майно з оренди не пізніше 03.05.2017 року.

Всупереч умовам договору, незважаючи на неодноразові усні звернення позивача відповідачем не повернуто орендоване майно та продовжується його використання для розміщення стоянки автотранспортних засобів.

Надіслана відповідачу претензія від 22.06.2017 року № 01/06 була отримана ним 01.07.2017 року, що підтверджується роздруком із сайту Укрпошти, однак залишена без відповіді та реагування зі сторони відповідача.

Оскільки майно не повернуте, за час фактичного користування необхідно сплачувати орендну плату, яка становить: за період з 01.05.2017 по 05.12.2017 року 7161,29 грн. та неустойку: з 04.05.2017 року по 05.12.2017 року 14064,52 грн. У зв»язку з наведеним в позивача виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд.

Представник позивача ОСОБА_2 Мар»янович в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві просить їх задоволити.

Представник відповідачаБурмас ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Із досліджених матеріалів справи вбачається, що 01.03.2017 року між ТзОВ «Неро-продмаркет» та Карп»як Р.М. було укладено договір оренди, предметом договору оренди виступала асфальтована земельна ділянка 15 соток, яка розташована за адресою: Львівська область, м.Дрогобич, вул..Самбірська, 3. Дана земельна ділянка, згідно Акту приймання-передачі від 01.03.2017 року була передана відповідачу. Договір оренди укладався строком на 2 місяці, тобто до 01.05.2017 року. (а.с. 7, 8)

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до Земельного кодексу України, земля в Україні має такі форми власності: державну, комунальну та приватну і може бути об'єктом оренди.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (ЗКУ), Цивільним кодексом України (ЦКУ), Законом України «Про оренду землі» від 06.10.1998 р. № 161-XIV, іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (ст. 125, 126 ЗКУ).

Згідно із ст. 93 ЗКУ право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 ЗУ «Про оренду землі»).

Відповідно до ЗУ «Про оренду землі» земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Як передбачено ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і, за бажанням однієї із сторін, може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 20 ЗУ «Про оренду землі» та ст. 125 ЗКУ укладені договори оренди землі підлягають обов'язковій державній реєстрації, і право оренди земельної ділянки, згідно із ст. 18 ЗУ «Про оренду землі», виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як встановлено ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно (а земельні ділянки відповідно до цього Закону підпадають під визначення нерухомого майна), розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Державна реєстрація, відповідно до ст. 15 ЗКУ, належить до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок.

Державний земельний кадастр, відповідно до ст. 204 ЗКУ, ведеться уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на відповідні державні органи земельних ресурсів: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське і Севастопольське міське управління земельних ресурсів.

Отже із наведеного вище слідує, що договір оренди землі, за умови, що він укладений з дотриманням усіх істотних умов, визначених чинним законодавством України, підлягає обов'язковій державній реєстрації.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено.

Суд критично ставиться до доводів позивача щодо обґрунтування позовних вимог, оскільки договір оренди на підставі якого позивач зробив нарахування орендної плати та неустойки, не зареєстрований належним чином, а тому відсутні правові підстави для задоволення такого позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 263, 265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРО-ПРОДМАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя ___________________ О.В. Крамар