АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/105/18 Справа № 205/2672/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

Суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.

При секретарі: Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заробітної плати за час відпусток (відпускних), грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняних), середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, зобов'язання виправити невірні записи в табелях обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

31.03.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заробітної плати за час відпусток (відпускних), грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняних), середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, зобов'язання виправити невірні записи в табелях обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначила, що 25 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області по справі 205/4041/14ц частково задоволено її позовні вимоги до ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» у справі про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки її виплати та відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 25.12.2015 року. Вирішено стягнути з ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року включно, в сумі 4347,02грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно в сумі 18464,12 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Крім того, стягнуто моральну шкоду у сумі 300,00 грн. та понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2949,12 грн. Розраховуючи щомісячно належну до стягнення з підприємства заробітну плату за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року, суд врахував лише дні, які згідно до табелів обліку робочого часу були відпрацьовані за вищезазначений період. Решта днів, які через перебування на лікарняному, у навчальній відпустці, у щорічній основній та додатковій відпустці, зазначеним судовим рішенням не охоплені. Однак, за ці дні було нараховано та виплачено підприємством грошові кошти - заробітну плату за час відпусток (відпускні) та грошову компенсацію втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) в заниженому розмірі, не у відповідності із встановленим окладом згідно штатного розпису. Недонарахована та невиплачена заробітна плата за час відпусток складається з: навчальної відпустки у квітні 2013 року (16 днів) - 1726,72 грн.; основної та щорічної у серпні 2013 року (15 днів) - 1696,90 грн., основної у вересні 2013 року (14 днів) - 1582,84 грн., що за 2013 рік складає - 5005,46 грн. Недонарахована та невиплачена грошова компенсація втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні): 13 днів лікарняних у лютому 2013 року - 1543,36 грн.; 10 днів лікарняних у березні 2013 року - 1187,10 грн.; 11 днів лікарняних у травні 2013 року - 1374,56 грн., 7 днів лікарняних у червні 2013 року - 923,37 грн., що за 2013 рік складає по лікарняним усього - 5028,39 грн. Ненараховані та невиплачені 2 дні визначені у табелях робочого часу відповідачем, оскільки перебувала у судових засіданнях: 18.01.2013р. - 118,72 грн. та 30.07.2013 року - 103,23 грн., що за 2013 рік складає 221,95 грн. Крім того, позивачка вважає, що незаконними діями відповідача, щодо не нарахування та невиплати їй заробітної плати у повному обсязі, їй була спричинена моральна шкода, яка полягала у тому, що вона була змушена докладати суттєвих зусиль для організації свого життя та життя її дитини, відмовляти собі і дитині у повноцінному харчуванні, придбанні предметів першої необхідності, не мала можливості з донькою повноцінно розвиватися та відвідувати різноманітні заходи. Все це, на думку позивачки, спричинило їй сильні душевні страждання та моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000,00 грн. На підставі вищезазначеного просить стягнути з відповідача 120 313,83 грн., з яких: не донарахована та невиплачена заробітна плата за час відпусток (відпускні ) у 2013 році - 5005,46 грн. (навчальна відпустка у квітні (16 днів) - 1726,72 грн.; основна щорічна та соціальна відпустка у серпні (15 днів) - 1695,90 грн.; основна щорічна відпустка у вересні (14 днів) - 1582,00 грн.); грошова компенсація втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) за період з лютого по жовтень 2013 рік за винятком грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність у липні 2013 року 13 днів у лютому - 1543,36 грн., 10 днів у березні - 1187,10 грн., 11 днів у травні - 1374,56 грн., 7 днів у червні - 923,37 грн.; не нараховані та невиплачені «прогули» за 18.01.2013р. - 118,72 грн., та 30.07.2013р. - 103,23 грн. (разом - 221,95 грн.); 92935,16 грн. середній заробіток за весь час затримки виплати належних виплат за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року; 7122,87 грн. - вихідна допомога на підставі ст.. 44 КЗпП України; 10000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобов'язати відповідача видати наказ про зміну формулювання причин звільнення з підприємства на ч.3 ст.38 КЗпП України «Звільнена за власним бажанням через невиконання законодавства про працю керівництвом підприємства», внести відповідні зміни у трудову книжку. Зобов'язати відповідача виправити неправдиві записи у табелях обліку робочого часу щодо начебто здійснення прогулів 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року та опублікувати достовірну інформацію щодо місця перебування у ці дні у суді (том 1 а.с. а.с. 1-16,59-75,150-167,192-209,215-232,235-252, том 2 а.с.1-19).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заробітної плати за час відпусток (відпускних), грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняних), середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, зобов'язання виправити невірні записи в табелях обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», індефікаційний код 03341782 на користь ОСОБА_2, ІПН:НОМЕР_1 суму недонарахованих та невиплачених відпускних за квітень 2013 року, серпень 2013 року та вересень 2013 року у розмірі 1636,26 гривень.

В решті позовних вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.25-28).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог, та ухвали в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с.33-43).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у заволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 16 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2016 року, в іншій оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2, згідно з наказом № 03-К від 04.01.2011 року, було прийнято на посаду архіваріуса ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з окладом згідно штатного розкладу.

ОСОБА_2 14.10.2013 року подала, власноручно написану заяву про її звільнення з посади архіваріуса ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з 15.10.2013 року за власним бажанням, у зв'язку з її переїздом на нове місце проживання (том 1 а.с.109).

Наказом №69-к від 15.10.2013 року ОСОБА_2 було звільнено з посади архіваріуса за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП (том 1 а.с.110).

Однак, з відповідачкою в повній мірі не було проведено остаточний розрахунок.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково. Судом вирішено стягнути з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі, за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року включно, в сумі 4347,02 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно, в сумі 18464,12 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Стягнути з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 300,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2949,12 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (том 1 а.с.27-33).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) за період з лютого по жовтень 2013 року за винятком грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність у липні 2013 року 13 днів у лютому - 1543,36 грн., 10 днів у березні - 1187,10 грн., 11 днів у травні - 1374,56 грн., 7 днів у червні - 923,37 грн., суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, оскільки їй було відомо про порушене своє право ще в травні 2014 року, а позивачка первинно звернулася з такою вимогою тільки 31.03.2016 року. Підстав для поновлення строку звернення до суду встановлено не було.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком, оскільки в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року зазначено, що позивачка ОСОБА_2, 06.05.2014 року дізналася про її доходи за 2013 рік з довідки ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська та виявилося, що заробітна плата з невідомих їй причин у 2013 році щоквартально зменшувалася, хоча посада яку вона займала залишалася незмінною та жодних повідомлень про зміну умов праці та зменшення належної їй заробітної плати, вона не отримувала (том 1 а.с.101).

Отже, позивачка дізналася про порушення свого права в травні 2014 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» від 11 січня 2001 року перші 5 днів тимчасової непрацездатності оплачуються самим власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства. Решта суми допомоги по тимчасовій непрацездатності сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Згідно п. 2 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» від 18 січня 2001 року допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Таким чином, виплати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) не входять до структури заробітної плати.

Тобто, позивачем за цією вимогою було пропущено строк звернення до суду, оскільки їй було відомо про порушене своє право ще в травні 2014 року, а позивачка первинно звернулася з такою вимогою тільки 31.03.2016 року, підстав для поновлення строку звернення до суду встановлено судом 1 інстанції не було.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови ПВСУ № 9.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині ненарахованих та невиплачених коштів за дні «прогулів», а скме за 18.01.2013 року - 118,72 грн. та 30.07.2013 року - 103,23 грн., всього в сумі 221,95 грн. та в частині зобов'язання відповідача виправити неправдиві записи у табелях обліку робочого часу щодо здійснення прогулів 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року та облікувати достовірну інформацію щодо перебування у ці дні - в суді, суд 1 інстанції посилаючись на ст. 60 ЦПК України (яка діяла на час разгляду справи), виходив із того, що в матерілах справи відсутні докази перебування позивачки 18.01.2013 року та 30.07.2013 року в суді.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджуться, оскільки позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Щодо відмови у задоволенні позових вимог в частині стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України у розмірі 7122,87 грн., то суд 1 інтсанції виходив з того, що позивачка була звільнена з роботи у відповідності із її заявою від 14.10.2013 року, де вона просила відповідача звільнити її за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, що і було зроблено відповідачем - позивача звільнено за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції в цій частині, виходячи з наступного. Відповідно до змісту ч. 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом 1 інтсанції встановлено, що позивачка була звільнена із займаної посади на підставі особистої заяви в прядку ст. 38 КЗпП України, а ця підстава звільнення згіно з полоденням ст. 44 КЗпП України не передбачає виплати вихідної допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позовни вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., суд 1 інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів наявності завданої моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя позивачкою до суду не надано, а відтак, підстав для стягнення моральної шкоди, суд 1 інстанції не вбачає.

Так, ст..237-1 КЗпП України, передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб.

Колегія суддів погоджується із висновком суду в цій частині, оскільки позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Тому суд 1 інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди не має.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації видати наказ про зміну формулювання причин звільнення з підприємства на ч.3 ст.38 КЗпП України «Звільнена за власним бажанням через невиконання законодавства про працю керівництвом підприємства», внести відповідні зміни в трудову книжку, суд 1 інстанції виходив з того, що дана вимога є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

В матеріалах справи міститься заява позивачки від 14.10.2013 року, де ОСОБА_2 просить відповідача звільнити її за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, тому суд 1 інстанції вірно дійшлов висновку, що позивачку правильно звільнили за ч.1 ст. 38 КЗпП України на підставі її власноруч написаної заяви, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи, що стосуються вищезазначених позовних вимог, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, і його в зазначеній частині слід залишити без змін.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року у розмірі 92935,16 грн., суд 1 інстанції прийшов до висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року стягнуто з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно, в сумі 18464,12 грн., та вважав безпідставним розмежування позивачем вимог стосовно стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року, який був стягнутий за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року та окремо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних виплат за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року, оскільки в такому випадку йдеться про подвійну відповідальність відповідача.

Із данним висновом суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Так, згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п.п.2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року стягнуто з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно, в сумі 18464,12 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Згідно відповіді Заводського відділу Дердавної виконавчої служби міста Кам»янське Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 30.11.2017 року вх..22цЕП-4522, вбачається, що по даній справі було видано два виконавчі листи № 2/205/2994/2014 виданих 02.02.2016 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська:

- перший «про стягнений з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі, за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року включно, в сумі 4 347,02грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, за період з 16.10.2013 року по 25.12.2015 року включно, в сумі 18464,12 гри., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів»;

- другий «про стягнення з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, на користь ОСОБА_2 300,00грн. моральної шкоди та 2949,12грн. витрат», які надійшли до Заводського ВДВС 04.02.2016 року.

04.02.2016 року державним виконавцем винесені відповідні постанови про відкриття виконавчих проваджень, якою боржника зобов'язано виконати рішення суду самостійно до 11.02.2016 року та попереджено про виконання рішення суду у примусовому порядку у разі невиконання боржником рішення у встановлений строк. Копії постанов направлені сторонам.

У строк наданий державним виконавцем для самостійного виконання боржник рішення суду не виконав, тому, після виявлення коштів на розрахункових рахунках боржника, державним виконавцем в рамках відповідних виконавчих проваджень №№50065668,50065296 були вчинені виконавчі дії, а саме: 12.02.2016 року та 31.03.2016 року винесені постанови про звернення стягнення боргу з розрахункових рахунків боржника. Постанови направлені сторонам виконавчого провадження для відома та до відповідних банків для виконання.

Після надходження на рахунок Заводського ВДВС коштів у повному обсязі, втому числі суми виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, державним виконавцем відповідно чинного законодавства 14.04.2016 року зроблено розрахунок та перераховано кошти, в тому числі стягувану ОСОБА_2 у повному обсязі у відповідності з виконавчим документом.

Тобто фактичне розрахування з позивачкою відбулося 14.04.2016 року.

Тому позовні вимоги позивачки в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних їй виплат, підлягають частковому задоволенню за період з 26 грудня 2015 року по 14 квітня 2016 року, виходячи із встановленого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року розміру середньоденної заробітної плати - 113,06 грн. - в суммі 8592, 56 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Виходячи із наступного розрахунку: грудень 2015 року - 4 робочі дні; січень 2016 року - 19 робочіх днів, лютий 2016 року - 21 робочий день, березень 2016 року - 22 робочі дні, квітень 2016 року - 10 робочіх днів, всього 76 робочіх днів *113,06 (середньоденна заробітна плата) = 8592, 56 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сум відпускних за квітень 2013 року, серпень 2013 року та вересень 2013 року у розмірі 1636,26 гривень за період 16 жовтня 2013 року по 14 квітня 2016 року немає, оскільки за зазначений період середній заробіток вже стягнуто, і в разі задоволення цих вимог, відбудеться подвійне стягнення цих сум з відповідача.

Що стосується періоду з 15 квітня 2016 року по 25 січня 2018 року, то за цей період стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку сум відпускних за квітень 2013 року, серпень 2013 року та вересень 2013 року у розмірі 1636,26 гривень, в суммі 50537,82 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Виходячи із наступного розрахунку: квітень 2016 року - 11 робочих днів; травень 2016 року - 19 робочих днів, червень 2016 року - 21 робочий день, липень 2016 року - 21 робочий день, серпень 2016 року - 22 робочих дні, вересень 2016 року - 22 робочих дні, жовтень 2016 року - 21 робочих днів, листопад 2016 року - 22 робочих дні, грудень 2016 року - 22 робочих дні, січень 2017 року - 22 робочих дні, лютий 2017 року - 20 робочих дні, березень 2017 року - 22 робочих дні, квітень 2017 року - 19 робочих дні, травень 2017 року - 20 робочих дні, черевень 2017 року - 20 робочих дні, липень 2017 року - 21 робочих дні, серпень 2017 року - 22 робочих дні, вересень 2017 року - 21 робочих дні, жовтень 2017 року - 21 робочих дні, листопад 2017 року - 22 робочих дні, грудень 2017 року - 20 робочих дні, січень 2018 року - 16 робочих дні, всього 447 робочих днів *113,06 (середньоденна заробітна плата) = 50537,82 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Підстав для закриття провадження по справі чи залишення позову без розгляду не має.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції в частині відмови у заволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат за період 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - частковому задоволенню, з вищезазначених підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 591,30 грн.

Керуючись ст. ст. 263-265, 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року в частині відмови у заволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат - задовольнити частково.

Стягнути з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 грудня 2015 року по 14 квітня 2016 року у сумі 8592,56 грн. та за період з 15 квітня 2016 року по 25 січня 2018 року в суммі 50537,82 грн., а всього - 59 130,38 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року в іншій оскаржуваній частині - залишити без змін.

Стягнути з Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь держави судовий збір у сумі 591,30 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Судді: