АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/509/17Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/18/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Панькова О.П.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу №596/509/17 за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., повний текст якого складено 26 жовтня 2017 року, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Гусятинського районного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 26 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 Було укладено кредитний договір 03/07/64МГ, відповідно до якого позивач зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит в розмірі 35000.00 дол. США на термін до 23 вересня 2037 року, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору у випадку порушення зобов'язань відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит в розмірі 35000.00 дол. США. Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав та станом на 06 березня 2017 року має заборгованість в розмірі 130847.58 дол. США, яка складається з наступного: 23703.50 доларів США - заборгованість за кредитом; 55803.63 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 51340.45 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, а також штрафи відповідно до договору. Також позивач вказав, що кредитодавець згідно чинного законодавства на свій розсуд може вимагати від боржника повернення будь-якої частини суми заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язання за договором 03/07/64МГ між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір поруки. Банком було пред'явлено до поручителів вимогу щодо виконання забезпеченого зобов»язання за кредитним договором, яка залишена без задоволення.

Виходячи із наведеного позивач просив стягнути із відповідачів солідарно 23703.50 доларів США заборгованості за кредитом (тіло кредиту), що за курсом 27.11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 березня 2017 року складає 642601.89 грн.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Є.С. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що

02 грудня 2013 року та 13 травня 2015 року ОСОБА_2 було здійснено оплату за кредитним договором, що свідчить про переривання строку позовної давності. Визначений законодавством шестимісячний строк для пред'явлення позову до поручителів банком не пропущено, оскільки строк виконання зобов"язань за кредитним договором - 26 березня 2012 року, строк позовної давності, визначений п.6.8 Кредитного договору - 5 років, а тому строк пред"явлення вимоги до поручителів закінчується 26 вересня 2017 року, а позов пред"явлено в березні 2017 року. Також ОСОБА_7 не брала участі у судових засіданнях та не подавала заяви про застосування строків позовної давності. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове, яким позов задоволити.

В судовому засіданні представник апелянта - Паньков О.П. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент звернення до суду з позовом строк позовної давності сплинув.

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

26 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 03/07/64МГ, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 35000.00 доларів США. Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди встановлено відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 26 березня 2012 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п.2.3.3, 2.4.1 даного договору.

26 березня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_4 були укладені Договори поруки.

Відповідно до умов Договорів поруки ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зобов'язалися перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручителі зобов»язані виконати обов»язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги.

Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, а саме: видав відповідачу кредит. Однак, в порушення умов Договору ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 06 березня 2017 року в нього виникла заборгованість за кредитним договором № 03/07/64 МГ від 26 березня 2007 року у розмірі 23703.50 доларів США (тіло кредиту), що за офіційним курсом гривні до долара США (згідно службового розпорядження НБУ від 06 березня 2017 року - 27.11 грн. за 1 долар США) складає 642601.89 грн.

09 лютого 2017 року Банком на адресу відповідачів направлялось повідомлення про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором №03/07/64 МГ від 26 березня 2007 року.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, звернувшись в липні 2009 року з позовом до ОСОБА_2 про погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2009 року позов ЗАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №03/07/64МІ від 26 березня 2007 року в сумі 213486.25 грн., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 28016.57 доларів США, звернуто стягнення на предмет застави за договором застави №03/07/64МГ від 26 березня 2007 року на видувну машину - 1 штука, розливну машину - 1 штука, напівавтоматичну розливну машину, сатуратор - 3 штуки, етикетировочну машину - 1 штука, термотунель - 1 штука, компресор - 1 штука, що належать на праві приватної власності приватному підприємству «Перлина Збруча». Звернуто стягнення на предмет застави за договором застави автотранспорту б/н від 26 березня 2007 року на автомобіль МАЗ 53362, рік випуску: 1994, тип, ТЗ: бортовий-С, № кузова/шасі НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_3; причіп ГКБ 83501, рік випуску: 1985, тип, ТЗ: причіп бортовий - Е, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належать ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом безпосереднього продажу вказаного рухомого майна закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (49094, м.Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,50. ) конкретному покупцю з правом укладання від імені відповідно приватного підприємства «Перлина Збруча» та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу даного майна, як предмету застави [а.с.55-56].

З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що банк звернувся до суду в порядку ст.1050 ЦК України про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Зазначене рішення набрало законної сили.

Відповідно до статті 256 ЦК України , позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України ).

З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2017 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності [а.с.37].

Банк звернувся до суду з позовом по даній цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором 31 березня 2017 року.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як зазначалося вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

З правового висновку Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 6-2251цс16 вбачається, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14, від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс14.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання, перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів почався не пізніше 17 грудня 2009 року - часу винесення судом рішення.

З позовом банк звернувся лише 31 березня 2017 року, після спливу п'ятирічного строку позовної давності, встановленого договором.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження представника апелянта про те, що у зв'язку з частковим погашенням відповідачем ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором 02 грудня 2013 року та 13 травня 2015 року строк позовної давності перервався виходячи із наступних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов»язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі за № 6-1457цс16.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, жодного доказу того, що саме боржник ОСОБА_2 здійснював такі проплати, банком не надано.

Наданий розрахунок заборгованості взагалі не містить інформації про оплату по кредиту 02 грудня 2013 року та 13 травня 2015 року. [а.с.5-7].

Крім того, подана разом з апеляційною скаргою виписка за рахунком, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежів за кредитом від 02 грудня 2013 року та 13 травня 2015 року особисто ОСОБА_2 та про визнання ним боргу не може братись до уваги, оскільки останній подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що походження вказаних коштів йому невідомі, власноруч на рахунок не оплачував і згоди іншій особі оплати суму основного боргу або санкцій не надавав.

В судовому засіданні представник апелянта зазначив, що строки позовної давності банком не пропущені, оскільки 27 березня 2012 були здійснені проплати від імені ОСОБА_9 за купівлю транспортного причіпа бортового - Е ГКБ83501, рік, державний номер: НОМЕР_2, а також автомобіля МАЗ 53362, рік випуску: 1994, тип, ТЗ: бортовий-С, № кузова/шасі НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_3, право на продаж яких було надано ОСОБА_2 на ім'я ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі довіреностей від 14 травня 2010 року, а тому вказані проплати слід вважати такими, що вчинені від його імені та в свою чергу переривають строк позовної давності.

Однак, з таким твердженням колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Згідно довіреностей від 14 травня 2010 року ОСОБА_2 уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» розпоряджатися належним йому на праві приватної власності причіпом та автомобілем МАЗ.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі за № 6-1457цс16, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що вказаними довіреностями він уповноважив кредитора на розпорядження своїм рухомим майном виключно для забезпечення виконання рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2009 року, яким вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №03/07/64МІ від 26 березня 2007 року звернути стягнення на предмет застави за договором застави - вищевказані причіп бортовий та автомобіль МАЗ. На погашення отриманими від продажу автомобіля та причепа коштами будь-яких інших своїх зобов»язань він банк не уповноважував.

Крім цього, Верховний Суд України у зазначеній вище постанові вказав, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Тобто, уповноваженою особою у відносинах з кредитором може бути третя особа, яка представляє боржника у відносинах з кредитором, а не сам кредитор.

Також колегія суддів зазначає, що в даних довіреностях не вказано, на погашення якого саме кредиту слід направляти кошти, отримані від розпорядження даним рухомим майном.

В письмових поясненнях апеляційному суду представник апелянта зазначив, що якщо строк позовної давності банком і пропущений, то з поважних причин.

В обґрунтування вказаних пояснень зіслався на те, що даний судовий спір існує ще із квітня 2012 року, коли банком було пред"явлено аналогічний позов до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Дана справа розглядалася судами неодноразово. Останньою ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 червня 2016 року скасовано постановлені судові рішення та справу було передано до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська на новий розгляд, який 13 червня 2016 року передав справу за підсудністю до Гусятинського районного суду Тернопільської області. Ухвалою Гусятинського районного суду від 07 жовтня 2016 року позовну заяву було залишено без розгляду в зв"язку із повторною неявкою в судове засідання представника позивача. В зв'язку із наведеним в березні 2017 року банк змушений був повторно звернутися із даним позовом до суду.

Зазначив, що направлення справи на новий розгляд фактично порушило гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право на доступ до правосуддя.

Колегія суддів вказані пояснення представника апелянта до уваги не приймає виходячи із наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.265 ЦПК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, залишення згідно ухвали Гусятинського районного суду від від 07 жовтня 2016 року року позовної заява ПАТ КБ «ПриватБанк» без розгляду не призвело до зупинення перебігу позовної давності. Вказана ухвала апелянтом не оскаржувалася та вступила в законну силу.

Також колегія суддів зазначає, що повторно із такою ж позовною заявою банк звернувся лише 21 березня 2017 року - за спливом більше 5 місяців після залишення їх позовної заяви без розгляду та клопотання про поновлення строку позовної давності в суд першої інстанції не подавав.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що поновлення судом строку оскарження без обґрунтованої підстави порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд, встановлений в ст.6 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип «res judicata», особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п.47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п.53 рішення).

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України ).

Згідно договорів поруки від 26 березня 2007 року, укладених між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_7, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. [а.с.19].

Таким чином, у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Однак у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути заборгованість за кредитним договором, що підтверджується рішенням Гусятинського районного суду від 17 грудня 2009 року і, відповідно, до ст.82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають [а.с.55-56].

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічні висновки про застосування норми ч.4 ст.559 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 09 вересня 2015 року у справі № 6-933цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1077цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що змінивши строк виконання основного зобов'язання, та не звернувшись до суду із зазначеним позовом, відповідач пропустив шестимісячний строк для звернення до суду до поручителя, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання представника апелянта про те, що ОСОБА_7 не брала участі у судових засіданнях та не подавала заяви про застосування строків позовної давності, оскільки 22 червня 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до суду першої інстанції заперечення проти позову, в яких просили застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові [а.с.70-73].

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в позові, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Судові витрати залишити в межах, понесених сторонами.

Дата складення повного тексту постанови - 13 лютого 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів