Справа № 357/6597/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом 13.06.2012 року мотивуючи тим, що в період з грудня 2001 року по 02.08.2006 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, при цьому вони не перебували в якомусь іншому шлюбі. Під час фактичного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу вони придбали у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1867 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер: НОМЕР_1. Вказану земельну ділянку було придбано відповідно до договору купівлі - продажу від 01.04.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1889. В п. 2.1. вказаного договору вказано, що купівлі вищезазначеної земельної ділянки відбувається за згодою ОСОБА_7, згідно заяви від 01.04.2006 року за реєстровим № 1888, яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах з покупцем ОСОБА_5, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом. 02.08.2006 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Під час шлюбу вони спільно побудували житловий будинок загальною площею 88 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_5. 10.03.2009 року шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано. В грудні 2016 року їй стало відомо, що ОСОБА_5 помер, а його дочка ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини. До складу спадкового майна входить вказаний будинок та земельна ділянка, які були набуті нею, ОСОБА_1, та ОСОБА_5 та під час спільного проживання. Відповідач не визнає її право на спільну власність на вказане майно, тому вона звернулась до суду з даним позов та просила в судовому порядку розділити майно, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4.

21.08.2017 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмету позову в кій просив: визнати факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з грудня 2001 року по 02.08.2006 року; розділити майно, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила, що з грудня 2001 року по 02.08.2006 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, 02.08.2006 року вони одружились, а 10.03.2009 року розлучились. У ОСОБА_5 була квартира по АДРЕСА_11 де вони разом проживали, однак їм заважали, тому було прийнято рішення виїхати за межі міста. Вони разом придбали земельну ділянку з недобудованим будинком за кошти, які ОСОБА_5 тримав від продажу квартири та за її кошти, які вона отримувала, як будівельник, підробляючи проведенням ремонтів по найму. З 2002 року по 2003 рік вона працювала в СМУ - 3, потім перейшла в інше управління де працювала недовго. На придбання земельної ділянки вона надала кошти в розмірі 7000,00 грн., з яких 5000,00 грн. дала їй мати, а 2000,00 грн. особисті заощадження. П'ять років вона власними силами добудовувала будинок, ходила на підробітки, купувала будівельні матеріали і проводила ремонтні роботи. На проведення опалення у будинку та встановлення вікон вони з чоловіком наймали людей. З 2001 року по 2006 рік вони проживали у цивільному шлюбі з ОСОБА_5, а в 2006 році він вирішив щоб усе було законно і усі її приймали, тому шлюб зареєстрували. Будинок на час придбання був 80 % готовності, станом на вересень 2010 року будинок був на 100 % добудований, а на даний час їй невідомо в якому він стані. В будинку вона почала постійно проживати з 2006 року, а до цього з 2005 року вони проживали у її квартирі по АДРЕСА_11, до будинку приїздили в зимовий період, а в літній період проживали в ньому і проводили ремонт. З вересня 2010 року вони з ОСОБА_5 припинили спільне проживання. Будинок і земельну ділянку придбали за ціною, яка вказана у договорах. Розлучення із ОСОБА_5 відбулось спокійно, він сказав, що половина будинку та земельної ділянки її, тому двері для неї завжди відкриті. Тричі збирались піти до нотаріуса щоб розділити майно, однак за сімейними обставинами не виходило. Після розірвання шлюбу не зверталась до суду з позовом про поділ майна, не було необхідності, оскільки знала , що половина майна і так їй належить. Після припинення сімейних відносин із ОСОБА_5 вона забрала всі свої особисті речі із будинку і переїхала проживати до матері. Про те, що ОСОБА_5 одружився в третє їй було відомо, однак і після цього не було часу вирішити питання про поділ майна, оскільки була хвора і потрібно було налагоджувати свою сім'ю. При цьому вони з ОСОБА_5 продовжували спілкуватись, вона пропонувала йому продати будинок, купити їй квартиру, однак він запевнив, що немає необхідності цього робити, оскільки будинок і так наполовину її.

Представник позивача, за довіреністю у справі, ОСОБА_8 в судому засіданні позов підтримав та зазначив, що дійсно позивач проживала однією сім'єю разом із ОСОБА_5, та вони придбали земельну ділянку із недобудованим будинком (80% готовності), а за час спільного проживання його добудувати за спільні кошти та спільною працею. У 2007 році будинок був зданий в експлуатацію, в період зареєстрованого шлюбу позивача та ОСОБА_5, будинок був перероблений і прийнятий як новий об'єкт, тому позивач має право на 1/2 частину земельної ділянки та будинку. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 не порушував право позивача на майно, тому і підстав звертатись до суду не було, а позивач звернулась до суду лише після того, як відповідач не визнала її право на вказане майно, тому строк позовної давності не порушено.

Відповідач ОСОБА_2 в судому засіданні позов не визнала, просила застосувати строк позовної давності, відмовити у задоволенні позову та пояснила, що її батько, ОСОБА_5, одружився із її матір'ю у 1983 року, розлучились вони в 1997 році. Після розлучення вони до 1999 року проживали разом АДРЕСА_10. Потім вона з мамою переїхала проживати за іншою адресою, у квартиру, яку батько з матір'ю взяли на виплату, а батько залишився проживати у квартирі по АДРЕСА_12, однак приходив до них допомагати. Про позивача дізналась після того, як батько з нею уклав шлюб. В червні 2006 року запрошувала батька на весілля і в квартирі крім нього ніхто не проживав, чужих речей не було, батько жив сам. В 2007 році влітку приїздила до батька в будинок, там також він був сам і казав, що відповідач приходить тільки коли їй щось треба. З 2002 року її мама хворіла, лікувалась в м. Києві, батько був поряд із мамою до 2004 року, допомагав по господарству, відвозив куди було мамі необхідно. В 2004 році батько продав квартиру і гараж, казав, що в нього є кошти і він придбав будинок із земельною ділянкою, яку оформив пізніше по документах, після отримання продавцем державного акту. Позивач після розірвання шлюбу із батьком забрала інше майно, що було в будинку, а будинок із земельною ділянкою залишився батьку, отже вони вирішили питання розподілу майна, тому позивач не зверталась до суду про його розподіл. Крім того, батько дав позивачу компенсацію в розмірі 1000,00 грн., та повідомив, що розрахувався із нею за її вклад у спільне майно. З 2010 року по день своєї смерті батько ніколи не казав, що хоче продати будинок. На даний час спірний будинок не має 100 % готовності, оскільки в ньому не проведені усі необхідні роботи.

Представник відповідача, адвокат за договором, ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечила проти позову та зазначила, що будинок було придбано за меншу вартість ніж було продано квартиру АДРЕСА_1, яка була особистою власністю ОСОБА_5, тому і кошти були його особистими. У 2002 році мати відповідача захворіла, тому батько допомагав їм, проживав разом із ними, отже не міг проживати однією сім'єю з позивачем. Так, позивач проводила ремонтні роботи у будинку, за що ОСОБА_5 частинами сплатив її кошти. Після розірвання шлюбу позивач забрала із будинку кухонні меблі, посуд, постільну білизну і отримала гроші за проведені у будинку роботи, тому вона не ставила питання про поділ будинку і земельної ділянки за життя ОСОБА_5. Останній одружився втретє, в нього народилась дитина і позивач також не ставила питання щодо розподілу майна. Позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Майно, на яке позивач претендує, було особистою власністю ОСОБА_5, оскільки придбано за його кошти, а позивачем на придбання даного майна не було вкладено кошти. Щодо вимог про факт проживання однією сім'єю, то позивачем не надано доказів в підтвердження даних обставин.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, в судовому засіданні зазначила, що їй невідомі обставини шлюбу позивача із ОСОБА_5 та за які кошти було придбано будинок і земельну ділянку, заперечень проти позову вона не має.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 122/2017, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу передбачено п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до ч.2,ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу ( Право спільної сумісної власності подружжя).

Ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_11 року в с. Черкас Білоцерківського району Київської області помер ОСОБА_5, про що виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Білоцерківського району Київської області складено актовий запис № 23 та 06.04.2017 року Білоцерківською державною районною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 122/2017 щодо майна померлого.

Згідно із договором купівлі - продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 11.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 4927 ( а.с. 30), ОСОБА_5 набув у власність незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 80 %, розташований на не приватизованій земельній ділянці Піщанської сільської ради, за адресою: АДРЕСА_4. Загальна вартість незакінченого будівництвом житлового будинку, згідно із довідкою Білоцерківського МБТІ від 03.11.2004 року становила 18609, 00 грн., а продаж вчинено за 10 000,00 грн.

Згідно із договором купівлі - продажу земельної ділянки від 01.04.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1889( а.с. 5), ОСОБА_5 набув у власність земельну ділянку площею 0,1867 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер: НОМЕР_1, яка належала ОСОБА_14 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого 14.12.2004 року. Загальна вартість земельної ділянки, відповідно до експертної грошової оцінки від 13.03.2006 року становила 12602,25 грн., а продаж проведено за 10 000,00 грн.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.11.2007 року ( а.с.6), за ОСОБА_5 було зареєстровано право приватної власності на будинок (загальною площею 88,0 кв.м, житловою площею 55,10 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, зареєстрований у Піщанській сільській раді 02.09.2011 року, в Управлінні Держкомзему у Білоцерківському районі 14.09.2011 року та виданий 19.10.2011 року ( а.с. 85), за ОСОБА_5 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1867 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер: НОМЕР_1.

Отже, за життя ОСОБА_5 набув у власність земельну ділянку площею 0,1867 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер: НОМЕР_1, та житловий будинок загальною площею 88,0 кв.м, житловою площею 55,10 кв.м. за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8, проживає за адресою: АДРЕСА_9, з 01.04.2016 року являється інвалідом другої групи, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 1, 7,8), 12.06.2017 року направила до нотаріальної контори заяву про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_5 в зв'язку з підготовкою позовної заяви до суду про визнання права власності на майно, яка була отримана Білоцерківської районною державною нотаріальною конторою14.06.2017 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ( а.с 3), 02.08.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено шлюб у виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 4, і позивачу було присвоєно прізвище «ОСОБА_1», а відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_3 ( а.с 4), 10.03.2009 року шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_5 було розірвано у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 155, що узгоджується з актовим записом та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян ( а.с. 102-104).

Відповідно до свідоцтва про шлюб ( а.с 9), ОСОБА_16 25.09.2013 року уклала шлюб з ОСОБА_17, який було зареєстровано у відділі ДРАЦС РС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1333, і позивачу було присвоєно прізвище «Бойко».

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрована та проживає з 13.03.2001 року за адресою: АДРЕСА_2, являється дочкою ОСОБА_5, 01.07.2006 року уклала шлюб з ОСОБА_18 та змінила прізвище на «ОСОБА_3», 06.04.2017 року подала до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 44-49).

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_7, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, він якого має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, та 15.06.2017 року подала заяву в інтересах сина до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5. ( а.с. 44-49).

З копії паспорта ( а.с. 33-34) вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, 11.06.1983 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_19 та 26.03.1997 року була проведена реєстрація розірвання шлюбу з ОСОБА_12, 02.08.2004 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 та 10.03.2009 року шлюб було розірвано, 15.05.2012 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 та 04.10.2013 року було проведено реєстрацію розвівання шлюбу, що узгоджується із свідоцтвами про розірвання шлюбу ( а.с. 31,32). Також вбачається, що ОСОБА_5 з 07.11.1988 року по 23.11.2004 рік був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5.

З довідки Піщанської сільської ради від 19.12.2016 року за № 591 ( а.с. 50) вбачається, що померлий ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав і був зареєстрований АДРЕСА_6 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_11 року.

Позивач в підтвердження факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з грудня 2001 року по 02.08.2006 року посилається на те, що при оформленні договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01.04.2004 року вона надавала згоду на укладення даного договору, як дружина.

Так, в п. 2.1. вказаного договору зазначено, що купівлі вказаної земельної ділянки відбувалась за згодою ОСОБА_7, згідно заяви, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом 01.04.2006 року за реєстровим № 1888, яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах з покупцем.

Згідно ч. 2 ст. 21 СК проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Як свідчить аналіз змісту ст. 74 СК, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання. Водночас оскільки згідно ч. 2 ст. 74 СК на фактичне подружжя поширюються усі положення глави 8 СК «Право спільної сумісної власності подружжя», вони, як і зареєстроване подружжя, мають право за договором передбачити, що таке майно є об'єктом їх спільної часткової власності або особистої власності кожного з них.

Однак, в договорі купівлі - продажу земельної ділянки від 01.04.2004 року не зазначено в який період позивач проживала з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу і ним не передбачено, що земельна ділянка є об'єктом їх спільної власності, тому суд приходить до висновку, що позивач надала лише згоду на укладення ОСОБА_5 вказаного договору та отримання ним у приватну власність земельної ділянки.

В підтвердження факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, за клопотанням позивача було допитано наступних свідків.

Свідок ОСОБА_10, брат позивача по матері, в судовому засіданні дав покази про те, що ОСОБА_1 з 2001 року почала зустрічатись і проживати разом із ОСОБА_5, вони проживали по АДРЕСА_12 на 9 поверсі, він бував у них в гостях за 6 місяців - 2-3 рази. Потім вони продали квартиру на 9 поверсі і проживали на 5 поверсі у матері, купили будинок. Будинок був не добудований. Тому він, його мати і позивач робили в будинку ремонт. Позивач із чоловіком проживали в с. Піщана. Її син ходив до школи у селі. ОСОБА_5 казав, що купив будинок для них із ОСОБА_1. Будинок придбали за кошти від продажу квартири і позивач дала гроші, але не відомо скільки.

Свідок ОСОБА_11, сусідка по АДРЕСА_11, дала покази про те, що вона товаришувала з матір'ю позивача, тому знає ОСОБА_1 і їй відомо, що вона жила із ОСОБА_5 з 2001 року на 9 поверсі у нього у квартирі, а потім вони купили будинок. ОСОБА_20 забирав з роботи позивача і її та підвозив додому. В будинку вона допомагала штукатурити стіни.

Однак, дані покази свідків не підтверджують того, що між позивачем та ОСОБА_5 склались відносини притаманні подружжю ( ведення спільного господарства, спільного бюджету, наявність спільних прав та зобов'язань, спільний побут), не узгоджуються іншими доказами, які б підтверджували зазначені обставини та спростовуються показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Позивачем не надано до належних та допустимих доказів щодо набуття вказаної земельної ділянки у спільну сумісну власність за спільні кошти, як і не надано доказів щодо придбання за спільні кошти будинку. Крім того, зазначені твердження позивача спростовують доказами наданими відповідачем.

Так, відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 08.11.2004 року ( а.с 133), ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_3, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комунальною службою приватизації держаного житлового фонду м. Біла Церква 12.08.2004 року, зареєстрованого в БЦМБТІ за № 7290369, № запису 13174 в книзі № 118, за домовленістю сторін, за 32 688, 00 грн.

Свідок ОСОБА_12, мати відповідача, дала покази про те, що вона перебувала з ОСОБА_5 з 1983 року по 1997 рік у зареєстрованому шлюбі, після розірвання шлюбу вони ще проживали разом, а потім він перевіз їх із дочкою на іншу квартиру, яку оформив на дочку, а квартиру на АДРЕСА_12 оформив на себе особисто. З 2002 року вона захворіла, тому чоловік допомагав по господарству, проживав із ними, возив її на лікування. У 2004 році повідомив, що продав квартиру і купив будинок із земельною ділянкою, розрахувався відразу із продавцем, але земельну ділянку оформив пізніше. Про те, що він одружився з позивачем дізналась після реєстрації шлюбу, він повідомив, що позивачу необхідно було змінити прізвище, а до цього позивач не проживала із ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки вона неодноразово бувала у нього в квартирі і в будинку в яких не бачила позивача чи її особисті речі. Вона ніде не працювала, тому майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу позивач забрала майно, що було у будинку, хотіла зняти кахлі на кухні і ОСОБА_5 дав їй за них гроші 1000,00 грн. Коли в будинку позивач виконувала якісь будівельні роботи він їй сплачував за це кошти. На даний час будинок не добудований і для проживання не придатний.

Свідок ОСОБА_13, брат ОСОБА_5, дав покази про те, що брат на час смерті проживав сам в с. Піщана в будинку, який придбав разом із землею після продажу квартири по АДРЕСА_12 близько за 40 000,00 грн. Позивача знає, але в який період вона була одружена із братом і коли вони розлучились не відомо.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 було набуто у власність земельну ділянку площею 0,1867 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, та житловий будинок, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, за особисті кошти у приватну власність.

Позивач також, зазначила в судовому засіданні про те, що після придбання недобудованого житлового будинку, вона спільною працею та спільними коштами із ОСОБА_5 добудували будинок, однак в підтвердження даних обставин позивачем також не надано до суду беззаперечних доказів, крім показів свідків, які в підтвердження даної обставини не надали достатніх доказів.

Також, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та ОСОБА_5 після розірвання шлюбу не виникало спору щодо поділу майна подружжя, що визнається сторонами.

Представник відповідача в судовому засіданні обґрунтовуючи заперечення проти позову, зазначила, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Суд, вирішуючи дане питання виходить з наступного.

За ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

Як встановлено в судовому засіданні, спірне майно перебувало у власності ОСОБА_5 після розірвання шлюбу з позивачем, ОСОБА_1 не надала до суду жодних доказів в підтвердження того, що вона використовувала дане майно, а ОСОБА_5 визнавав його спільним сумісним майном подружжя, як і не спростовано доводи відповідача щодо того, що між позивачем та ОСОБА_5 після розірвання шлюбу було вирішено питання щодо розподілу майна в добровільному порядку, а саме те, що вона при даному розподілі отримала майно, яке перебувало у будинку та отримала компенсацію за проведення ремонтних робіт у будинку.

Крім того, ОСОБА_5 15.05.2012 року уклав шлюб з ОСОБА_3, а позивач 25.09.2013 року уклала шлюб з ОСОБА_17, що свідчить про те, що між позивачем та ОСОБА_5 було вирішено питання щодо поділу майна подружжя в добровільному порядку.

Отже, позивач мала дізнатись про порушення свого права власності з моменту розірвання шлюбу (10.03.2009 року), з моменту укладення шлюбу ОСОБА_5 (15.05.2012 року), однак звернулась до суду з даним позовом лише 12.06.2017 року, з порушенням трирічного строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Позивач зазначила, що її право власності не порушувалось ОСОБА_5, а було порушено відповідачем після подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак як зазначено вище в рішенні, позивачем не надано доказів в підтвердження того, що вона використовувала спірне майно до смерті ОСОБА_5, а останній визнавав дане майно спільним сумісним майном подружжя.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та наданим позивачем доказам суд приходить до висновку, що позивач не довела в судовому засіданні факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 в період з грудня 2001 року по 02.08.2006 року, а надані нею докази підтверджують лише тривалі відносини які склались з приводу здійснення нею діяльності щодо проведення ремонтних робіт за наймом, проведення разом з ОСОБА_5 вільного часу, зустрічей зі спільними знайомими, а доказів в підтвердження того, що між нею та ОСОБА_5 склались відносини притаманні подружжю ( ведення спільного господарства, бюджет, наявність спільних прав та зобов'язань, спільний побут) до суду не надано, також не надано доказів, які б спростовували доводи відповідача проте, що спірний будинок та земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду докази, які підтверджують факт придбання спірного будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 за особисті кошти, а саме: за кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_3, яка належала йому на праві приватної власності, та надала докази які підтверджують, що між ОСОБА_5 та позивачем до реєстрації шлюбу були відносини пов'язані з проведенням разом певного часу.

Даючи оцінку встановленим обставинам та зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються судові витрати позивача в разі задоволення позовних вимог, однак, оскільки в позові відмовлено, тому судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57, 60, 68, 69, 70,72,74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 257,261,267 ЦК України, ст.ст. 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 315, 355 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Суддя О. В. Бондаренко