АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: судді-доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_4

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_6 Зазначав, що за час перебування з відповідачем у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Посилаючись на ст. 60, 69, 70 СК України просив визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 залишено без задоволення.

У поданій представником ОСОБА_3 від імені та в інтересах позивача апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2017 року та ухвалення нового про визнання за позивачем права власності на Ѕ спірної квартири. Вважає оскаржуване рішення безпідставним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що у порушення ст. 59 ЦПК України суд визнав допустимим доказом показання свідків на підтвердження факту дарування грошових коштів відповідачу її батьком. Також вважає, що судом було надано однобічну оцінку показанням свідків з боку відповідача та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та зроблені хибні висновки стосовно обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній.

Представник відповідачки ОСОБА_8 просила відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного .

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2002 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2013 року їх шлюб розірвано.

Під час шлюбу, на підставі укладеного 25.11.2002 року між АТ ХК"Київміськбуд", АКБ "Аркада" та ОСОБА_6 інвестиційного контракту № 36304 (а.с.46) відповідач набула право власності на квартиру АДРЕСА_2, про що їй 14.07.2004 року видане відповідне свідоцтво про право власності (а.с.56)

Відмовляяючи у задоволенні позову про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та в її поділі, суд вважав доведеним те, що спірна квартира є власністю відповідачки та придбана нею за особисті кошти та кошти її батьків.

Колегія суддів з такими висновками суду у повній мірі погодитися не може, оскільки вони грунтуються на неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, що відповідно до положень ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стверджуючи, що спірна квартира придбана хоча і під час шлюбу сторін, але за грошові кошти надані особисто їй батьками, відповідач зазначала, що у подружжя не було заробітку, вона була студенткою та перебувала на утриманні своїх батьків, що інвестиційний контракт укладено нею до реєстрації шлюбу, посилалася на показання свого батька та подруги, допитаних у судовому засіданні в якості свідків, на те, що у батька були значні доходи й те, що останній платіж за квартиру було здійснено в день укладення договору купівлі- продажу належної їй з батьками квартири за кошти, отримані від цієї угоди.

Дійсно інвестиційний контракт укладено ОСОБА_6 25.11.2002 року, тобто за день до реєстрації шлюбу сторін, і в цей же день нею внесено за даним контрактом на оплату квартири по приходно-касовому ордеру № 36 грошові кошти у розмірі 39 996.06 грн. (а.с.53).

З огляду на те, що позивач не зазначав та не доводив у судовому засіданні факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та внесення цієї суми грошей з його та/або спільних коштів сторін, а також того, що інші особи у межах даної справи не зверталися ні з якими вимогами до сторін щодо цих грошових коштів, колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку, що частина вартості спірної квартири у розмірі 39 996.06 грн. сплачена за кошти відповідачки належні їй до укладення шлюбу.

З долученої до матеріалів справи копії договору купілі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 06.03.2003 року убачається, що продавцями цієї квартири є ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, яким квартира належить на праві спільної часткової власності у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінської РДА м.Києва від 31.01.2000 року (а.с.52).

Згідно із п.6 вказаного договору купівлі-продажу за домовленістю сторін квартиру продано за 132 500 грн.

Виходячи з того, що відчужена квартира належала продавцям у рівних частках, кожному з них належала 1/3 частина грошових коштів одержаних за цією угодою, тобто по 44 166.67 грн.

При цьому відповідачкою не доведено належними, допустимими та достовірними доказами того, що її доля була збільшена, а відтак не можна погодитися з її твердженнями щодо внесення 06.03.2003 року належних їй особисто грошових коштів за спірну квартиру у розмірі більше ніж 44 166.67 грн.

Крім того, із долучених до справи приходних касових ордерів (а.с.94-96) убачається, що ОСОБА_9 вносилися грошові кошти на оплату платежів за іншими інвестиційними договорами про його участь у ФФБ: № 36183 від 19.11.2002 року та 35838 від 01.11.2002 року, а 06.03.2003 року (у день укладення угоди про купівлю-продаж квартири) ним за договором № 36183 від 19.11.2002 року сплачено 53 797.17 грн.

Зазначене дає підстави для висновку про здійснення відповідачкою та її батьком оплати 06.03.2003 року квартир за укладеними ними договорами за рахунок отриманих від продажу в цей же день квартири АДРЕСА_4 грошових коштів.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту дарування грошових коштів відповідачці її батьками, за відсутності доказів щодо наявності та використання на оплату спірної квартири особистих коштів, окрім зазначених, відсутні підстави і вважати доведеним факт набуття права власності відповідачки на усю спірну квартиру за рахунок її особистих коштів.

Показання свідків, які до того ж перебувають у родинних та дружніх стосунках з відповідачкою, у даному випадку не можуть бути доказом передання їй грошей на оплату вартості спірної квартири, як і наявність статків у ОСОБА_9 який сплачував платежі за двома іншими інвестиційними договорами.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доведеною належними та допустимими доказами є часткова оплата спірної квартири за особисті кошти відповідачки у розмірі 84 162.73 грн.( 39996.06 грн. до шлюбу + 44166,67 грн.- від продажу належної їй частки у квартирі АДРЕСА_4), що складає 60.4% (3/5 частини) від загальної вартості квартири.

Решта грошових коштів внесених за спірну квартиру у сумі 55 235.52 грн., що складає 39.6 % (2/5 частини) від вартості квартири, за відсутності доказів зворотньому, є спільною власністю подружжя, де кожному з них належить 1/2 частина, тобто по 1/5 від загальної вартості.

Таким чином, квартиру АДРЕСА_2 слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, де позивачу належить 1/5 частка,а відповідачці - 4/5 частини ( 3/5 +1/5 ).

За викладених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 належить стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2434 грн. (6890+5280:5), пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення наступного змісту: Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково. Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_2, а за ОСОБА_6 - право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2434 грн.

У задоволенні позову в інший частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного судушляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений: 02.02.2018 року