Постанова

Іменем України

1 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 439/8/14-ц

провадження № 61-315 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: Бродівське відділення філії «Західне головне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Публічне

акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до

Бродівського відділення філії «Західне головне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 6 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та Західним головним регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір за № E/V 3926 на суму 30 000 дол. США, що було еквівалентом

150 150 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення договору, під 19,5 % річних, строком до 6 квітня 2012 року. Зазначали, що кредит видавався позивачу виключно на купівлю автомобіля «Рено Магнум 430», шляхом видачі коштів готівкою через касу банку або їх переведенням на рахунок, для чого на її ім'я мало бути відкрито чотири рахунки. Станом на день подачі позову до суду ніякого авто позивач не купувала та не має його у своїй власності саме з причини, що коштів на його придбання вона не отримувала від відповідача, хоча дійсно такий договір підписала.

Крім того, зазначала, що банк безпідставно вимагає повернення цих коштів, хоча їх ОСОБА_3 не надавав. Договір про надання споживчого кредиту свідчить лише про наміри сторін, які ними не були реалізовані, а тому вважає його удаваним та таким, що не відповідає вимогам статті 533 ЦК України, оскільки на споживчі цілі їй необхідна була валюта України - гривня, а не іноземна валюта.

Також зазначала, що після уважного ознайомлення у 2012 року з текстом договору та чинним законодавством України, вона дійшла висновку, що вищевказаний кредитний договір укладений з порушенням вимог законів України, актів цивільного законодавства, містить несправедливі для неї положення та при його укладенні її було введено в оману.

Також 6 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Західним головним регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № 2, який позивачі вважають незаконним, оскільки ОСОБА_4 цей договір не підписував.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили визнати неукладеним кредитний договір від 6 жовтня 2008 року № Е/V 3926 на суму 30 000 доларів США; визнати незаконним договір поруки від 6 жовтня 2008 року № 2.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнала. На заперечення пояснила, що при укладенні договору були дотримані всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були узгоджені сторонами і прийняті ними як обов'язкові. Крім того, зазначила, що твердження про незаконність договору поруки є хибними, оскільки при укладенні договору поруки вказано правильні паспортні дані поручителя і договір підписано власноручно ОСОБА_4, підпис на договорі ідентичний з паспортними даними.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір поруки від 6 жовтня 2008 року № 2, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Бродівським відділенням філії «Західне головне регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь

ОСОБА_4 2 310 грн сплачених витрат за проведення судово-почеркознавчої експертизи. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 не надано належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення кредитного договору вона не була

належним чином ознайомлена з умовами оскаржуваного договору та навмисно ведена Банком в оману, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Однак договір поруки, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, суперечить вимогам частин першої, третьої статті 203 ЦК України, оскільки не підписувався однією зі сторін - поручителем ОСОБА_4, отже, наявні підстави для визнання його недійсним. Також суд зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки позивач звернувся в межах трирічного строку, після того як дізнався про порушення свого права.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2016 року в частині визнання недійсним договору поруки від 6 жовтня 2008 року № 2, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Бродівським відділенням філії «Західне головне регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь

ОСОБА_4 2 310 грн сплачених витрат за проведення судово-почеркознавчої експертизи, стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 107 грн 30 коп. судового збору скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову

ОСОБА_4 про визнання незаконним договору поруки від 6 жовтня 2008 року № 2, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Бродівським відділенням філії «Західне головне регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк». В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що законом визначено конкретний спосіб захисту порушеного права - визнання правочину недійсним, а також законом прямо не передбачено право суду вийти за межі позовних вимог у випадку подання позову про визнання правочину незаконним, тобто суд першої інстанції в порушення статті 10 ЦПК України та статті 16 ЦК України самостійно змінив предмет позову та дійшов помилкового висновку про можливість захисту права в спосіб, який не обирався позивачем. Зазначив, що законом не передбачено можливості захисту прав шляхом визнання правочину незаконним, тобто правових підстав для задоволення позову останнього не було.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року, в якій просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі помилково скасоване рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Рішення в частині вирішення вимог про визнання кредитного договору неукладеним  не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У січні 2017 року від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшли заперечення на вищевказану касаційну скаргу, в яких відповідач просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на те, що рішення є законними та обґрунтованими, ухваленим із дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права на підставі всебічно з'ясованих обставин справи, а доводи касаційної скарги є безпідставними і такими, що не спростовують правильного висновку суду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом установлено, що 6 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір за № E/V 3926 на суму 30 000 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 6 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4, який задоволено заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 20 липня 2012 року та солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 335 960 грн 02 коп.

Також установлено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25 лютого 2016 року № 4238, яка проводилась на підставі ухвали суду, підпис від імені ОСОБА_3, який розташований на заяві на отримання кредиту від 29 березня 2008 року; на кредитному договорі від 6 жовтня 2008 року № E/V 3926; у графі «Позичальник» на зворотній стороні додатку № 1 від 7 жовтня 2008 року до кредитного договору та після слів «Підпис отримувача» на видатковому касовому ордері від 7 жовтня 2008 року № 100 про отримання 30 000 дол. США виконані самою ОСОБА_3, підпис від імені ОСОБА_4, який міститься в графі «Поручитель» договору поруки

від 6 жовтня 2008 року № 2, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4,

виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

З пояснень позивача вбачалося, що договір поруки він не підписував і не знав про його існування.

Згідно зі статтею 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК Українивстановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Задовольняючи позов у частині визнання недійсним договору поруки, суд першої інстанції виходив з того, що договір не підписано позивачем ОСОБА_4 як стороною договору, отже він суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України, а тому на підставі частини першої статті 215 ЦПК України підлягає визнанню недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору поруки, виходив з того, що законом не передбачено визнання правочину незаконним, а тому вважав, що суд першої інстанції самостійно змінив предмет позову та дійшов помилкового висновку про можливість захисту права в спосіб, який не обирався позивачем (визнання недійсним).

Однак із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Таким чином, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна

правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог закону є підставою визнання недійсним правочину, враховуючи, що оспорюваний договір поруки не підписаний однією із сторін, що підтверджується висновком судової експертизи, отже, є підставою для визнання договору поруки недійсним. Невідповідність вимогам закону правочину в момент його вчинення свідчить про його незаконність, а тому зазначення позивачами своєю вимогою визнання договору незаконним, за умови доведеності підстав його недійсності, не може позбавити позивача на ефективний спосіб захисту порушеного права - визнання договору недійсним.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог про визнання недійсним договору поруки, апеляційний суд помилково вважав, що зазначене позивачем формулювання позову про визнання оскаржуваного договору незаконним - суперечить способам захисту порушеного права, визначеного законом.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року

скасувати, рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик