АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/636/18 Справа № 206/1797/17 Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Дніпро 23 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлової Тетяни Євгенівни, Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м.Дніпрі ради в особі Управління-служби у справах дітей, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлової Тетяни Євгенівни, Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м.Дніпрі ради в особі Управління-служби у справах дітей, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним /а.с. 3-8, 90-94/.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 08 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», був укладений Кредитний договір № DNPHGK, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 56 837,23 долари США, з яких 50 000 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки: 1 500 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 258,79 доларів США для сплати страхового платежу за договором страхування майна; 226,44 долари США за договором особистого страхування; 4 852,3 долари США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених договором, на термін до 08 жовтня 2018 року зі сплатою за користування кредитом 1,25 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 відсотків від суми вказаного кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,64 відсотки річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 договору кредиту, із періодом з 10 по 17 число кожного місяця. В забезпечення виконання умов Кредитного договору від 08 жовтня 2008 року 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено Договір іпотеки квартири за яким ОСОБА_4 надав в іпотеку свою власність - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Договір іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Тетяною Євгенівною про що в книзі реєстрації зроблено запис під № 2155. Зазначена квартира на підставі ст.60 СК України, згідно договору купівлі - продажу НОМЕР_1 від 09.10.2000 року є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка є його матір'ю. Договір іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року укладено без дозволу органу опіки та піклування, тому порушено право неповнолітнього, на той час та на законне право на житло. Про порушення свого права він дізнався з довідки Самарської районної у місті Дніпрі ради від 28.02.2017 року № 2-20/305. Отже, спір щодо захисту прав дітей під час укладення договору іпотеки, стосується порушеного права користування житловим приміщенням на той час його неповнолітнього ОСОБА_5 та ґрунтується на документальній підставі, а саме: довідка про склад сім'ї, довідка Самарської районної у місті Дніпрі ради, Свідоцтво про шлюб, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та на законі (стаття 405 ЦК України). На час укладення іпотечного договору, у квартирі, яка є предметом цього договору проживав він неповнолітній, у зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування на його укладення був потрібен. Спірний договір іпотеки квартири передбачає можливість звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки (квартири) у випадку невиконання, або неналежного виконання умов кредитного договору іпотекодавцем, що призведе до порушення його права. Тобто, до звуження існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав інтересів дитини щодо житлового приміщення.

На підставі викладеного просив суд визнати недійсним Договір іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Тетяною Євгенівною, за реєстром № 2155 від 09 жовтня 2008 року, оскільки при його укладенні було порушено цивільне право позивача. Судові витрати просив покласти на відповідачів.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю /а.с. 117-123/.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які він посилався у своїй позовній заяві /а.с.135-143/.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що на час укладення іпотечного договору, у квартирі, яка є предметом цього договору вже проживала родина ОСОБА_4 і її член неповнолітній ОСОБА_2, у зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування на його укладення був потрібен. Також зазначає, що спірний договір іпотеки квартири передбачає можливість звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки (квартири) у випадку невиконання, або неналежного виконання умов кредитного договору іпотекодавцем (ОСОБА_4), що призвело до порушення права позивача, тобто до звуження існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав інтересів дитини щодо житлового приміщення.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки квартири в забезпечення виконання його зобов'язань по кредитному договору від 09.10.2008р. № DNPHGK. Відповідно до умов якого ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2008р. /а.с.14-18/.

В п. 12 цього договору іпотекодавець засвідчив, зокрема, що на момент укладення цього договору: предмет іпотеки не знаходиться в іпотеці третіх осіб, він має право відчужувати предмет іпотеки, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення, предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Договір іпотеки підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2156.

З відповіді Самарської районної у м. Дніпрі ради від 28.02.2017 року № 2-20/305 вбачається, що Самарською районною у м. Дніпрі радою та управлінням-службою у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради не надавався дозвіл на укладення договори іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року по АДРЕСА_1 /а.с.19/.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що ОСОБА_2, який на час укладання договору іпотеки був неповнолітнім, не мав і не має права власності на квартиру, тому не вбачається порушення його майнових прав внаслідок укладення договору іпотеки, оскільки правочин не суперечить правам та інтересам дитини і не потребує обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування для його вчинення.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки сторін щодо надання документів про права дітей на житло, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

З матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2001 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_2 від 20 квітня 2001 року, актовий запис № 75 /а.с.29/.

З паспорту позивача ОСОБА_2, 28 березня 1994 року серії НОМЕР_3 вбачається, що він зареєстрований у АДРЕСА_1 з 04 грудня 2009 року /а.с.11-13/.

Як вбачається з паспорту ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вони зареєстровані зареєстрований у АДРЕСА_1 з 04 грудня 2009 року /а.с.21-28/.

Відповідно до довідки № 1019 від 13 березня 2017р. про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб АДРЕСА_1 зареєстровані уповноважений власник ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5, донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.20/.

На підставі п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що спірний іпотечний договір укладений з порушенням вимог закону, тобто не відповідає вимогам ст.203, 215 ЦК України - правочин укладений без дозволу органів опіки та піклування, суперечить правам та інтересам неповнолітньої дитини, яка мала право користування спірною квартирою.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2008р. право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 з 11 листопада 2008 року /а.с.30-32/. На час укладення спірного договору ОСОБА_2 зареєстрований в ній не був, доказів, що він проживав у даній квартирі матеріали справи не містять.

Крім того, ОСОБА_4 укладаючи іпотечний договір гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають малолітні чи неповнолітні особи, та передача спірної квартири в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб.

Отже, на час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_2 не мав ані права власності, ані права користування квартирою, тому доводи апеляційної скарги про порушення судом положень ч.2 ст.177 СК України, ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" - та ст.12 Закону України від 02 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" - необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.