П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі представника відповідача - адвоката Созонюка Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Созонюка Тараса Миколайовича на рішення Рівненського міського суду від 24 листопада 2017 року, що ухвалене в м. Рівне о 14 год. 56 хв. 32 сек. під головуванням судді Першко Олени Олександрівни, у справі №569/9208/17 за позовом Комунального закладу "Рівненська обласна клінічна лікарня" Рівненської обласної ради до ОСОБА_2 про стягнення витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування осіб, потерпілих від злочину (повний текст складено 27.11.2017 року),

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року в суд звернувся Комунальний заклад "Рівненська обласна клінічна лікарня" Рівненської обласної ради (далі - КЗ "Рівненська обласна лікарня") до ОСОБА_2 про стягнення витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування осіб, потерпілих від злочину. Позов мотивовано тим, що внаслідок стаціонарного лікування двох потерпілих від злочину, вчиненого відповідачем, державі в особі позивача, який фінансується із обласного бюджету, завдано збитків, що складають 5 714, 84 гривні.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 листопада 2017 року позов задоволено:

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь обласного бюджету Рівненської області на рахунок Департаменту фінансів Рівненської обласної державної адміністрації (отримувач: ГУК у Рівненській області, код платежу: 24060300, номер рахунку: 0001 в ГУ ДКСУ у Рівненській області, МФО: 833017, ) кошти у сумі 5 714, 84 гривні як витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_3 та кошти в сумі 5 714, 84 гривні як витрати на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_4, а всього 11 429, 68 гривень.

Стягнуто із відповідача в дохід держави 1 600 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник відповідача покликався на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалось про помилковість застосування судом вимог ст. 1206 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 року №545 "Про затвердження Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", адже зазначені нормативно-правові акти суперечать одне одному в частині віднесення витрат з утримання лікувального закладу до витрат на лікування потерпілого. Намагаючись спростувати твердження суду, посилається на ч. 4 ст. 4 ЦК України щодо виникнення колізії у застосуванні положень постанови Уряду та Цивільному кодексу України чи іншому закону, а також постанову Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі". Тому вважає, що на порушення ст. 8 Конституції України, ст. 4 ЦК України і ст. 8 ЦПК України судом хибно застосовано норму, яка має нижчу юридичну силу.

Щодо порушень норм процесуального права, то судом неправильно оцінено подані позивачем докази у справі. Так, включення витрат з нарахування на заробітну плату до рахунків є спробою КЗ "Рівненська обласна лікарня" перекласти свій обов'язок з оплати податків на третіх осіб, в т.ч. і ОСОБА_2

Відповідно до положень Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, що затверджений постановою Уряду від 16.07.1993 року №545, витрати на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання не включаються до розрахунку. Про це також указано безпосередньо і в копіях рахунків №№373, 374 від 18.11.2016 року.

Судом залишено без уваги правила ст. ст. 58, 59 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 року "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 року №545 "Про затвердження Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання". Дана теза відповідача полягає у ненаданні показників приладів обліку електроенергії, водопостачання і водовідведення, якими зафіксовано витрати позивача. Тим більше, на час лікування опалювальний сезон у м. Рівне ще не розпочався.

Хибними вважав і дослідження судом довідки-рахунку бухгалтерії КЗ "Рівненська обласна лікарня" з записом про вартість одного ліжко-дня і загальну суму фактичних витрат на лікування. Такого розрахунку надано не було, тоді як рахунок на оплату і довідка-розрахунок не є тотожними документами.

Окрім того, судом не перевірено, чи потерпілі дійсно знаходилися у відділенні реанімації та відділенні торакальної хірургії КЗ "Рівненська обласна лікарня" протягом 22 днів. При цьому позивачем не надано будь-яких доказів з цього приводу, в т.ч. копій медичних карток, які б стверджували би зазначені обставини. Не з'ясовано, чи сплачено потерпілими виставлені рахунки. Також незрозумілим вважав те, що витрати на лікування обох потерпілих є тотожними, натомість вони потрапили до лікарні з різними травмами, проходили різний курс лікування, обслуговувалися різним медичним персоналом, перебували в різних палатах, що викликає сумніви в об'єктивності рахунків.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову КЗ "Рівненська обласна лікарня" в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у спарві і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем у результаті скоєння злочину щодо потерпілих завдано збитків саме КЗ "Рівненська обласна лікарня", де ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проходили стаціонарне лікування через наслідки, що виникли від злочину. В зв'язку з цим лікарня понесла витрати на лікування потерпілих, фінансування чого покладено законом на обласний бюджет.

Як убачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2016 року Рівненським міським судом закрито кримінальне провадження в справі №569/9614/16-к щодо обвинуваченого ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України та звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, тобто в зв'язку із примиренням винного з потерпілим (а.с. 3).

При цьому судом встановлено, що приблизно о 6 год. 55 хв. 13 вересня 2015 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки "Honda Pilot", реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись поблизу будинку №227 по вулиці Соборна в м. Рівне з боку вулиці Дубенська в напрямку вулиці Вербова, в порушення вимог п. 10.4 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху. Тому він не надав переваги в русі зустрічному транспортному засобу, смугу якого він перетинав, виконуючи маневр повороту ліворуч, виїхав на зустрічну смугу і допустив зіткнення із зустрічним автомобілем "Audi 80", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, який не мав технічної можливості уникнути зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля"Audi 80" отримав тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки, а саме переламу IV ребра по середньоаксілярній лінії ліворуч та переламу V-IХ ребра по задньоаксілярній лінії ліворуч, що згідно із висновком відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров'я. Пасажир ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки, переламу 3, 4, 5 та 9 і 10 ребер зліва, 2, 3, 4 та 6 ребер справа, ускладнена двобічним малим гемотораксом, які відповідно до висновку експерта відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм довго тривалості розладу здоров'я.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, через що надав угоду про примирення із потерпілими та клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності з цієї підстави, з чим погодився й суд.

Судом першої інстанції при вирішенні цивільної справи правильно враховано, що постановляючи ухвалу, питання про відшкодування понесених витрат на лікування потерпілих не з'ясовувалося. Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу повернення ОСОБА_2 грошових коштів, понесених КЗ "Рівненська обласна лікарня" на лікування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від наслідків, заподіяних злочином, який вчинено відповідачем.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених із винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи із кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого зі стаціонара лікувального закладу.

Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних відносин між ОСОБА_2 та позивачем підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав КЗ "Рівненська обласна рада", суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши із відповідача на користь бюджета Рівненської обласної ради, яка є розпорядником коштів позивача, по 5 714, 84 гривні за кожного потерпілого, а разом - 11 429, 68 гривень (5 714, 84 гривні Х 2 осіб).

Приходячи до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги, що рахунком №373 від 18.11.2016 року КЗ "Рівненська обласна лікарня" стверджено про хворий ОСОБА_3 перебував на лікуванні у відділенні реанімації (АІТ) з 13 вересня 2015 року по 14 вересня 2015 року та у відділенні торакальної хірургії з 14 вересня 2015 року по 5 жовтня 2015 року. Вартість лікування за 22 ліжко-днів становить 5 714, 84 гривні (а.с. 4).

Так само стверджено рахунком №374 від 18.11.2016 року КЗ "Рівненська обласна лікарня" і про лікування хворої ОСОБА_4, яка перебувала на лікуванні у відділенні реанімації (АІТ) з 13 вересня 2015 року по 14 вересня 2015 року та у відділенні торакальної хірургії з 14 вересня 2015 року по 5 жовтня 2015 року. Вартість лікування за 22 ліжко-дні склала 5 714, 84 гривні (а.с. 5).

Судом правильно враховано, що при обчисленні понесених витрат застосовано норми постанови Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року, якою затверджено Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених із винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних відносин. Тобто сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. При цьому термін та обґрунтованість перебування хворих - потерпілих від злочину визначається на підставі даних лікувального закладу, де він знаходився на лікуванні. Сам по собі розрахунок зроблено на підставі письмового доказу, що виданий бухгалтерією цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України (в попередній редакції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як обґрунтовано зазначено міським судом, позивачем надано належні та допустимі докази, а саме довідки-рахунки, з яких вбачається вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування, які включають в себе витрати на оплату праці медичних працівників, предмети, матеріали, обладнання та інвентар, продукти харчування, інші послуги, оплату за теплопостачання, водопостачання, водовідведення та електроенергію, окремі заходи з реалізації державних програм у розмірі 259, 76 гривень щодня із зазначенням термінів перебування хворих у стаціонарі.

Поряд з цим, рахунки №№373 і 374 від 18.11.2016 року, що видані КЗ "Рівненська обласна лікарня", витрати на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання в розрахунок не включають.

Доводи апеляційної скарги про пріоритетність норми Цивільного кодексу України - ст. 1206 перед підзаконним актом - постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року, якою затверджено Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених із винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, на увагу не заслуговують і є помилковими. Так, зазначена постанова Уряду визначає чіткий механізм нарахування понесених витрат, зарахування стягнених коштів до відповідного бюджету та їх використання, тоді як положення закону встановлює право особи, яка понесла збитки, на їх відшкодування з винної особи.

Не можна погодитися і з твердженнями представника ОСОБА_2 про порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушенням норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак будь-яких доказів про існування таких фактів, що потягли би неможливість залишення оскаржуваного рішення без змін, автором апеляційної скарги надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Щодо покликань представника відповідача про ненадання позивачем доказів стосовно проходження стаціонарного лікування саме в цьому медичному закладі (і взагалі - перебування на лікуванні потерпілих після вчинення злочину), понесенні супутніх витрат, пов'язаних із лікуванням, а саме на водовідведення, водопостачання, електроенергію, а також розмір завданих збитків, то вони спростовуються існуючим принципом презумпції винуватості завдавача шкоди у деліктних (недоговірних) відносинах.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім того, норми ст.ст. 58-59 ЦПК України (в попередній редакції) вказували, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки ОСОБА_2 не заперечив належним чином у засіданні суду першої інстанції обставин, на які покликався позивач, та не підтвердив обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі, тому колегія суду з ними погодитися не може, вважаючи їх необґрунтованими.

Решта доводів автора скарги про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення на увагу не заслуговують та спростовуються правильністю висновків місцевого суду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-383, 389-390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Рішення Рівненського міського суду від 24 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Созонюка Тараса Миколайовича без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови складено 30.01.2018 р. о 14 год. 10 хв.