Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа №585/3446/15-ц

провадження № 61-1399св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В.і., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

позивач - комунальний заклад Сумської обласної ради «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни»,

треті особи - Управління охорони здоров'я Сумської обласної держаної адміністрації , Сумська обласна рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року в складі головуючого: Криворотенка В. І., суддів: Дубровної В. В., Сибільової Л. О., в справі за позовом ОСОБА_4 докомунального закладу Сумської обласної ради «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни», третя особа - Управління охорони здоров'я Сумської обласної держаної адміністрації, Сумська обласна рада, про стягнення заборгованості по виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ :

18 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з позовом до комунального закладу Сумської обласної ради «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» (далі - Лікарня), в якому просив стягнути з Лікарні на його користь заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 383 733 грн 93 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 171 233 грн 46 коп. компенсації за невикористані дні щорічних відпусток та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 жовтня 2015 року по день постановлення судом рішення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 указував, що з 1983 року він працював головним лікарем Роменської обласної психіатричної лікарні № 1, з січня 1984 року - на посаді голови комісії по проведенню амбулаторної судово-психіатричної експертизи, з 30 січня 1985 року - на посаді судового експерта на 0,5 ставки за сумісництвом. Розпорядженням Сумської обласної державної адміністрації від 20 серпня 1996 року Роменська обласна психіатрична лікарня № 1 була перейменована на комунальний заклад Сумської обласної ради «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни».

Указував, що з 1 листопада 2006 року він був прийнятий на посаду головного лікаря Лікарні за контрактом. Рішенням 48 сесії 6 скликання Сумської обласної ради від 23 вересня 2015 року припинено дію укладеного з ним контракту, а з 30 вересня 2015 року на підставі наказу № 90 він був звільнений з посади головного лікаря Лікарні на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з закінченням дії контракту. З посади лікаря судово-психіатричної експертизи його було звільнено згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Ураховуючи те, що відповідач частково провів з ним розрахунок при звільненні за невикористані дні відпусток та з порушенням строків, передбачених статтею 116 КЗпП України, ОСОБА_4, посилаючись на норми статті 117 КЗпП України, просив про задоволення позову.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2016 року в складі судді Кондратенко Л. П., позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з Лікарні на користь ОСОБА_4 заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 171 233 грн. 46 коп. та 175 370 грн. 50 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1 жовтня 2015 року до 10 серпня 2016 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористані відпустки в сумі 171 233 грн 46 коп, що підтверджено довідками Лікарні. Задовольняючи позов ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, районний суд виходив із того, що оскільки позивач, пред'являючи 1 жовтня 2015 року вимогу про проведення з ним остаточного розрахунку, вчасно не отримав компенсацію за дні невикористаних відпусток, то на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 215 робочих днів починаючи з 1 жовтня 2015 року до 10 серпня 2016 року в сумі 175 370 грн 50 коп. (з урахуванням виплати 3 листопада 2015 року неоспорюваної суми компенсації за невикористані дні відпусток).

Додатковим рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 7 серпня 2016 року стягнуто заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у сумі 171 233 грн. 46 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 жовтня 2015 року до 10 серпня 2016 року в сумі 175 370 грн. 50 коп. з послідуючим відрахуванням з цих сум всіх необхідних платежів і зборів.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року рішення районного суду змінено. Стягнуто з Лікарні на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 жовтня 2015 року до 10 серпня 2016 року в сумі 80 000 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції під час задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 175 370 грн. 50 коп. не врахував тієї обставини, що позивачу 3 листопада 2015 року на картку було перераховано 51 515 грн 5 коп. компенсації за невикористані відпустки. Під час розгляду справи ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги і просив стягнути 171 233 грн 46 коп. компенсації за невикористану відпустку, що є суттєвим для визначення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають матеріалам справи, під час його ухвалення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, внаслідок чого скасоване правильне по суті судове рішення суду першої інстанції.

26 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі та витребувано матеріали з Роменського міськрайонного суду Сумської області.

7 грудня 2016 року від Лікарні до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, які мотивовані тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

9 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено що позивач з 1983 року працював у відповідача на посадах головного лікаря, судового експерта та психіатра за сумісництвом.

21 серпня 2013 року Сумською обласною радою укладено з ОСОБА_4 як з головним лікарем контракт терміном дії з 1 жовтня 2013 року до 30 вересня 2015 року.

Рішенням 48 сесії 6 скликання Сумської обласної ради від 23 вересня 2015 року припинено дію зазначеного контракту у зв'язку із закінченням строку його дії. На підставі цього рішення позивача звільнено з посади головного лікаря Лікарні з 30 вересня 2015 року у зв'язку з закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, а також із посади лікаря-психіатра експертної комісії на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

У період роботи позивача йому надавались відпустки різної тривалості, як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, що підтверджується копіями наказів.

1 жовтня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення з ним повного розрахунку, а 3 листопада 2015 року на банківську картку йому було перераховано компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 51 515 грн. 5 коп.

З довідки Лікарні від 15 квітня 2016 року вбачається, що залишок невикористаної позивачем відпустки за основною посадою складає 371 календарний день і за сумісництвом - 382 календарних дні. За розрахунком, зазначеним в цій довідці, сума компенсації за невикористану відпустку складає 171 233 грн 46 коп.

Зазначена сума сторонами не оспорюється та заявником не оскаржується.

Що стосується рішення апеляційного суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то Колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівнику сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 177 КЗпП України).

Ухвалюючи рішення про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 80 000 грн, апеляційний суд безпідставно вважав, що до порушення вимог статті 116 КЗпП України призвели дії самого позивача, який як керівник установи не забезпечив виплату належних йому при звільненні сум.

За змістом статті 117 КЗпП України сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності за несвоєчасний розрахунок з працівником при його звільненні.

Вказана норма не передбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, залишити 00в силі в цій частині

рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2016 року. В решті рішення апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П.Курило