Кодимський районний суд Одеської області
__________________________________________________________________________________________
Справа № 503/1896/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2018 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Гури А.І.

при секретарі Поліковській О.І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кодимі, Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна та визнання права власності на нього,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3, 29 вересня 2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спадкового майна та визнання права власності на нього після смерті діда ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В судовому засіданні представник позивача (на підставі угоди) посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті діда - ОСОБА_4, відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,74 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на адміністративній території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села, на підставі державного акту на право приватної власності н землю серії НОМЕР_1, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4. За життя спадкодавець склав заповіт. Спадкоємцем за заповітом стала вона. Відповідно до вимог закону, у строк додатково визначений судом, вона звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини. Відповідач теж звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як особа, яка має право на обов'язкову частку у спадщині.. Нотаріус відмовила в оформленні спадщини у зв'язку з наявним спором. Всі її спроби врегулювати спір мирним шляхом до позитивного результату не призвели. Ця обставина і змусила її звернутися до суду. Просить поділити спадкове майно, визнавши за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 1,74 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на адміністративній території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села, на підставі державного акту на право приватної власності н землю серії НОМЕР_1, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона, як пенсіонер має право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті батька - ОСОБА_4.

Вислухавши вимоги представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов повинен бути задоволеним в повному обсязі з таких підстав.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 1278 ч.1 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Судом установлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, що вбачається з дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 09 березня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №122 (а.с.6).

Відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,74 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села, що вбачається з дослідженого в судовому засіданні державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Кодимською районною державною адміністрацією 06 квітня 2004 року на ім'я ОСОБА_4 (а.с.7).

Як убачається з дослідженого в судовому засіданні заповіту, складеного 28 червня 1994 року в місті Кодимі Одеської області і зареєстрованого в реєстрі Кодимської державної нотаріальної контори за №505, ОСОБА_4, на випадок своє смерті заповідав все своє майно ОСОБА_5 (а.с.8), яка після реєстрації шлюбу з має прізвище «ОСОБА_3» (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3, видане 16 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №231) (а.с.22).

Відповідно до рішення Кодимського районного суду Одеської області від 04 вересня 2017 року (справа №503/1168/17-ц), ОСОБА_3 було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 - шість місяців (а.с.11).

Згідно до вимог Закону (ч.1 ст1269 ЦК України) сторони звернулись до нотаріуса з відповідними заявами про прийняття спадщини.

Після вчинення зазначених дій, між сторонами виник спір щодо поділу спадкового майна, що стало причиною відмови нотаріуса ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (лист державного нотаріуса №1350/02-14 від 27 вересня 2017 року) (а.с.13).

Виходячи зі змісту ст. 202 ЦК України - заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У наступній ст. 203 ЦК зазначено: правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Цивільним законодавством гарантовано власнику на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, але водночас і встановлено певні обмеження щодо права розпоряджатися своєю власністю, тобто визначено обмеження волі заповідача, шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про нотаріат», п.п. 5.5 п. 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус в обов'язковому порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Право на обов'язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов'язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов'язкову частку. Право на обов'язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Коло спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині, викладене в рішенні Конституційного Суду України від 11.02.2014 № 1-рп/2014 (справа № 1-1/2014). Згідно цього рішення: «…Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений Цивільним кодексом України, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім'ї чи найближчих родичів спадкодавця».

Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абз.1 ч. 1 ст. 1241 ЦК щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Так, згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-ХIV, з наступними змінами, до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку.

Абзац 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV, з наступними змінами, визначає: непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Згідно статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Як убачається з дослідженого в судовому засіданні пенсійного посвідчення ОСОБА_2, вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року і їй призначена пенсія за вислугу років.

В той же час, згідно Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», жінки, які народилися з 01 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року для виходу на пенсію за віком повинні мати вік 58 років 6 місяців.

Підсумовуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових підставах, право на обов'язкову частку у спадщині не виникає. Тобто, вимоги відповідача ОСОБА_2 про визнання за нею права на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4, є безпідставними.

Разом з тим, в пункті 23 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснюється, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п.1 ч.1 ст.16 ЦК України).

Використовуючи це право позивач і звернулася до суду.

Отже, суд прийшов до висновку про визнання за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 1,74 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на адміністративній території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села, на підставі державного акту на право приватної власності н землю серії НОМЕР_1, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4.

На підставі ст. 55 Конституції України, ст.ст. 1278, 1273 ЦК України, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна та визнання права власності на нього задовольнити в повному обсязі.

Поділити спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4, таким чином: виділити ОСОБА_3, визнавши за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 1,74 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на адміністративній території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села, на підставі державного акту на право приватної власності н землю серії НОМЕР_1, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п/п15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд.

Суддя А.І. ГУРА