Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 522/15084/15-ц

провадження № 61-725 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства оборони України,

третя особа - Міністерство оборони України,

представник третьої особи - ОСОБА_6,

третя особа - Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів,

представник третьої особи - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року у складі головуючого судді - Комлевої О. С., суддів: Журавльова О. Г., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства оборони України (далі - ВМКЦ ПР) про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з 2001 року по 2014 року вона працювала лаборантом клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

У 2003 році її було призвано на військову службу за контрактом у Збройні сили України на посаду лаборанта клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики ВМКЦ ПР.

У березні 2004 року усі посади військовослужбовців клінічної лабораторії діагностики ВМКЦ ПР були достроково скорочені та змінені на цивільні посади.

Наказом начальника ВМКЦ ПР від 23 червня 2014 року її посаду виведено за штат як військовослужбовця.

Наказом першого заступника Міністра оборони України від 24 липня 2014 року її звільнено в запас Збройних сил України за станом здоров'я. 5 серпня 2014 року наказом начальника ВМКЦ ПР їй надано щорічну відпустку з 5 серпня 2014 року по 9 вересня 2015 року, а з 9 вересня 2015 року її виключено зі списків особового складу ВМКЦ ПР.

В подальшому, рішенням МСЕК від 15 вересня 2014 року їй встановлена інвалідність III групи МО України, оскільки захворювання, у зв'язку з яким встановлюється інвалідність, пов'язане з проходженням служби.

У жовтні та грудні 2014 року й квітні 2015 року вона зверталась до керівництва відповідача із заявами про прийняття її на роботу, однак отримала відмови у зв'язку з відсутністю у клініці лабораторної діагностики ВМКЦ ПР вакантних посад за її спеціальністю.

Посилаючись на незаконність відмови у прийнятті на роботу, ОСОБА_4 просила суд визнати таку відмову начальника ВМКЦ ПР незаконною, зобов'язати його працевлаштувати її на посаду лікаря - лаборанта та укласти з нею трудовий договір, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн та судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відмова відповідача у прийнятті на роботу ОСОБА_4 відповідає вимогам чинного законодавства, не порушує її трудові права, оскільки на час звернення позивач з відповідними заявами про працевлаштування у ВМКЦ ПР була відсутня вакантна посада лікаря - лаборанта. Вимога ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки вина відповідача у спричиненні такої шкоди не доведена позивачем.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим, і судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди, ухвалюючи рішення, не встановили обставини, які мають значення для розгляду її позовної заяви, при цьому встановлювали обставини, які не стосуються її позовних вимог, зокрема, постановлення позивача на облік у Одеському центрі зайнятості населення. В порушення статті 58 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу, прийняли докази, надані відповідачем, однак, не перевірили обставини, на які посилалась позивач у своїй позовній заяві.

24 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, третя особа - Міністерство оборони України, про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною, зобов'язння вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

26 грудня 2016 року від Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства оборони України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга на ці рішення суду є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 грудня 2017 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 08 квітня 2003 року по 09 вересня 2014 року призвано на військову службу за контрактом на посаду лаборанта клінічної лабораторії клініки лабораторної діагностики Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

Наказом першого заступника МО України від 24 липня 2014 року №37-ПМ позивач звільнена з військової служби у запас на підставі пункту «б» частини дев'ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» .

Наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №159 від 05 серпня 2014 року ОСОБА_4 з 09 вересня 2014 року виключено зі списків особового складу центру та всіх видів забезпечення (з наданням щорічної відпустки з 05 серпня 2014 року по 09 вересня 2014 року).

В подальшому, довідкою МСЕК від 16 вересня 2014 року позивачу встановлена інвалідність III групи МО України, в якій зазначено, що захворювання, у зв'язку з яким встановлюється інвалідність, пов'язане з проходженням військової служби.

Позивачу, як особі з інвалідністю III групи, МО України виплачується пенсія по інвалідності, її працевлаштування регулюється розділом «Працевлаштування, освіта і професійна підготовка інвалідів» Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Відповідно до статті 18 вищевказаного Закону забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

03 грудня 2014 року та 21 квітня 2015 року ОСОБА_4 зверталася до начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з відповідною заявою про працевлаштування, про що їй відмовлено у зв'язку з відсутністю у клініці лабораторної діагностики ВМКЦ ПР вакантних посад за її спеціальністю.

Відповідно до статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітним і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Також судами встановлено, що позивач не скористалась передбаченим вищевказаною нормою правом, та не стала на облік як безробітна в Одеському міському центрі зайнятості.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні, та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік. Підприємства, установи, організації реєструються у відділеннях фонду соціального захисту осіб з інвалідністю за своїм місцезнаходженням і щороку подають звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Суди встановили, що Військово-медичний клінічний центр Південного регіону щороку подає звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Виходячи зі звіту за 2014 рік у відповідача фактично працює 70 працівників, яким встановлена інвалідність, при цьому згідно з нормативом повинно бути 23 робочих місця. Тобто, адміністрація центру працевлаштувала втричі більше працівників, які мають інвалідність, ніж це вимагає норматив, що спростовує твердження позивача про те, що причиною відмов у її працевлаштуванні є небажання керівництвом центру створювати спеціальні умови для осіб з інвалідністю.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відмова відповідача у прийнятті на роботу ОСОБА_4 відповідає вимогам чинного законодавства, не порушує її трудові права, оскільки на момент звернення позивача з відповідними заявами про працевлаштування, вакантна посада лікаря-лаборанта у ВМКЦ ПР була відсутня. Відповідно й позовні вимоги про зобов'язання прийняти позивача на роботу та укладення з нею відповідного трудового договору є безпідставними.

Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суди, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про відмову у прийнятті на роботу, зобов'язанні прийняти її на роботу та укладенні відповідного трудового договору, також дійшли обґрунтованого висновку, що вимога позивача в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню в зв'язку з недоведеністю передбачених законодавством підстав для відшкодування такої шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки викладені у касаційній скарзі посилання були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи, а також судами надано відповідну оцінку зібраним по справі доказам.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівДругої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат