Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 727/1983/16-ц

провадження № 61-782 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Владичан А. І., Лисака І. Н., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 15 квітня 2011 року в сумі 5 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 17 березня 2016 року становив 134 223 грн 05 коп., 3 % річних в сумі 1 011 доларів США 88 центів, що за курсом НБУ станом на 17 березня 2016 року становив 27 144 грн 93 коп., судові витрати та витрати на правову допомогу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 квітня 2011 року вона надала в борг знайомому ОСОБА_4 8 000 доларів США терміном до 30 серпня 2014 року, про що відповідач написав розписку. Починаючи з грудня 2014 року вона неодноразово зверталась до відповідача про повернення боргу, однак останній не реагував на її звернення. У січні 2016 вона знову звернулась до ОСОБА_4 з вимогою повернути кошти, який повернув їй лише 3 000 доларів США та повідомив, що решту грошей повертати не буде, а тому вона змушена звернутись до суду для захисту своїх прав.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4зазначав, що обставини, які викладені у позовній заяві, неправдиві, оскільки він ще у 2015 році розрахувався з позивачем, на підтвердження зазначеного додав копії квитанцій та розписки про повернення позивачу боргу. Посилаючись на вказане, відповідач просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 1 червня 2016 року позов задоволено частково. В рахунок зобов'язання за договором позики грошей від 15 квітня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 17 березня 2016 року становить 134 223 грн 05 коп., 3 % річних у сумі 1 011 доларів США 88 центів, що за курсом НБУ станом на 17 березня 2016 року становить 27 144 грн 93 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідачем не виконано зобов'язань за договором позики, у зв'язку з чим з ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість у розмірі 5 000 доларів США та 3 % річних.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 1 червня 2016 року змінено. В рахунок зобов'язання за договором позики стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 684,18 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 1 червня 2016 року становить 17 216 грн 49 коп., та 3 % річних у сумі 152,73 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 1 червня 2016 року становить 3 840 грн 61 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що дійсний розмір основного боргу, який підлягає стягненню з відповідача, а саме розмір неповернутої позики, складає 684,18 доларів США, що в еквіваленті становить 17 216 грн 49 коп., та 3 % річних - 152,73 доларів США, що в еквіваленті становить 3 840 грн 61 коп.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу та просив відхилити касаційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, тому відсутні підстави для його скасування, оскільки судом правильно встановлені фактичні обставини справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судувказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 15 квітня 2011 року ОСОБА_3 надала в борг ОСОБА_4 8 000 доларів США терміном до 30 серпня 2014 року, про що відповідач написав розписку. Починаючи з грудня 2014 року ОСОБА_3 неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак відповідачем борг не було повернуто.

У січні 2016 ОСОБА_3 знову звернулась до ОСОБА_4 з вимогою повернути гроші, але відповідач повернув лише частину боргу - 3 000 доларів США, що підтверджується розпискою.

Також установлено, що відповідач вніс на депозитний рахунок позивача відповідно до квитанцій №№ 429704, 1050953, 1597181 від 8 жовтня 2014 року, 13 березня 2015 року, 20 липня 2015 року - 44 000 грн, 10 000 грн та 10 000 грн, що згідно з курсом НБУ станом на 8 жовтня 2014 року становить 1 295,0205 грн, станом на 13 березня 2015 року - 2 155,3929 грн, станом на 20 липня 2015 року - 2201,4924 грн, що на день виконання зобов'язання відповідає сумам: 3 397,63 дол. США, 463,95 дол. США, 454,24 дол. США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За правилами статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що складена ОСОБА_4 розписка про отримання грошових коштів із зобов'язанням проїх повернення є підтвердженням укладення між сторонами договору позики.

Враховуючи, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань у повному обсязі за договором позики, тому наявні підстави для стягнення на користь позивача суми боргу, розмір якої визначено згідно з вимогами закону.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи справу та змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд здійснив переоцінку доказів, а саме квитанцій про внесення відповідачем на її (позивача) депозитний рахунок коштів з порушення норм процесуального права, є необґрунтованим, оскільки відповідно до статті 403 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції може здійснити переоцінку доказів, досліджених судом першої інстанції, оскільки розглядає справу за правилами суду першої інстанції, з відповідними винятками.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм матеріального права при переоцінці доказів, оскільки, на думку заявника, квитанції не є свідченням зарахування відповідачем грошових сум на рахунок відповідача відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки указана норма передбачає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Апеляційний суд, надаючи оцінку квитанціям про внесення коштів на депозитний рахунок позивача, встановивши, що кошти за указаними квитанціями були внесені відповідачем в присутності позивача на депозитний рахунок останньої (що не заперечується сторонами), дійшов обґрунтованого висновку, що указані квитанції є належним підтвердженням часткового повернення відповідачем коштів позивачу за договором позики. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що доказів на підтвердження того, що кошти за указаними квитанціями вносилися відповідачем на депозитний рахунок позивача в рахунок інших зобов'язань, суду не надано.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик