Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.01.2018 Справа №607/15233/17

26 січня 2018 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- при секретарі судового засідання Бойко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Байковецької сільської ради Тернопільського району про визнання права власності на 1/7 частку житлового будинку, загальною пл. 66,5 кв.м., житловою пл. 35,3 кв.м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що її матері ОСОБА_2 на праві власності належала 1/7 частка будинковолодіння по АДРЕСА_1. За життя мати склала заповіт, яким заповіла їй все належне їй майно. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла . Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, у тому числі на 1/7 частку спірного будинковолодіння. ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Інший спадкоємець за законом чоловік померлої та батько позивача ОСОБА_3 відмовся від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині. Постановою нотаріуса Тернопільської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/7 частку будинковолодіння у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов.

У судове засідання позивачка не з'явилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Попередньо подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Позивачка була присутня у судовому засіданні 21 грудня 2017 року та пояснила, що позов підтримує, з підстав викладених у ньому. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину не має.

Представник Байковецької сільської ради у судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо надіслав суду заяву про слухання справи у їх відсутності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим Лозівською сільською радою Тернопільського району від 20 вересня 1969 року.

08 вересня 1990 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_5 та після одруження їй присвоєно прізвище «ОСОБА_1», що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, виданим відділом ЗАГС міськвиконкому від 08.09.1990 року.

Відповідно до інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 08.11.2017 року за № 1226, будинковолодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано за головою колишнього колгоспного двору ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності виданого Тернопільською районною радою від 31.05.1989 року згідно рішення виконкому за №124 від 26.05.1989 року.

Вказаний факт також підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 31 травня 1989 року виданим головою виконкому Тернопільської районної ради.

Згідно виписки із погоспогарської книги №7 за № 27 від 15.01.2017 року та довідки за №312 від 29.07.2016 року, виданими Байковецької сільської ради Тернопільського району встановлено, що спірне будинковолодіння станом на 01.07.1990 року значиться як двір колгоспника, членами якого були ОСОБА_2, (голова двору), ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9., ОСОБА_8

Відповідно до інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 08.11.2017 року за № 1225, будинковолодіння по АДРЕСА_1 станом на 03.11.2017 року по обліку бюро рахується за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 Самочинних добудов та перепланувань не має.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності всіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Таким чином, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 належить по 1/7 частці житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами по АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 06 грудня 2007 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповів все належне їй майно ОСОБА_1, що підтверджується заповітом посвідченим секретарем Шляхтинецької сільської ради від 06 грудня 2007 року та зареєстрованим в реєстрі за №41.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, виданим виконавчий комітетом Байковецької сільської ради Тернопільського району від ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки Байковецької сільської ради за №532 від 25.10.2017 року, на час смерті ОСОБА_2 по даний час в житловому будинку були зареєстровані ОСОБА_1, внучка ОСОБА_10, чоловік внучки ОСОБА_11, правнук ОСОБА_12

11 травня 2016 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11 травня 2016 року вбачається, що 11 травня 2016 року після смерті ОСОБА_2 була зареєстрована спадкова справа в Тернопільській районної державній нотаріальній конторі.

22 червня 2016 року чоловік померлої ОСОБА_2 -ОСОБА_3 подав заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині.

Інші спадкоємці за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину відсутні.

Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 14.11.2017 року за №3097/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спірного будинковолодіння після смерті ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

За нормами ст.1261 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В силу вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Встановлено, що за життя ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла все належне їм майно доньці ОСОБА_1

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2

Інший спадкоємець за законом ОСОБА_3 у встановлений строк подав заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині.

Таким чином, ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері , однак отримати свідоцтво про право на спадщину на належну їй часку спірного житлового будинку у нотконторі не може у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

За змістом вимог ст. 12 ЗУ ''Про власність''( який діяв на час виникнення спірних правовідносин), основою створення власності є праця громадян та громадянин набуває право власності на майно з підстав, не заборонених законом, або отримує в результаті спадщини або здійснення інших угод.

Згідно з вимогами ст. 49 ЗУ ''Про власність'', володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Відповідно до вимог ст. 3 ЗУ ''Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень'' від 01 липня 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року ''Про практику розгляду цивільних справ про спадкування'', державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що за позивачем слід визнати право власності на 1/7 частку житлового будинку загальною площею - 66,5 кв.м., житловою площею - 35,3 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 3,4, 259, 263, 265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 392, 1261, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання -АДРЕСА_1, код платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/7 частку житлового будинку загальною площею - 66,5 кв.м., житловою площею - 35,3 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повне судове рішення виготовлено 29 січня 2018 року.

Головуючий І. М. Черніцька