Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з вимогами: «Визнати недійсним як фіктивний вчинений ОСОБА_2 з ОСОБА_4 Договір дарування від 26.10.2007 року земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Криворучко В. П., зареєстрованого в Реєстрі за №2943».

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні просив позов задовольнити, пояснив, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22.12.2011 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №2-6346/2011, присуджено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданих збитків в розмірі 1297628,00 грн., моральної шкоди 1700,00 грн. та 1837,00 грн. судового збору. Після пред'явлення виконавчого листа до примусового викаоння, державним виконавцем виявлено наявне у боржника ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме земельну ділянку, яка розташована в місті Києві по вул. Променева, 61, що належала боржнику на праві приватної власності, на це майно державним виконавцем було накладено арешт та виставлено майно на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів, оскільки прилюдні торги щодо реалізації належного боржнику майна оголошені такими, що не відбулись, позивач, як стягувач, виявила бажання прийняти нереалізоване майно в рахунок погашення боргу за виконавчим документом, на даний час позивач є власником спірної земельної ділянки, однак не має можливості реалізувати своє право вланості, оскільки як зясувалось, 26 жовтня 2007 року ОСОБА_2 було укладено Договір дарування земельної ділянки, яка була передана в дар його дружині ОСОБА_3, наявність цього договору використовується відповідачами в різних судових справах як один із способів чинити позивачу перешкоди у реалізації її прав як нового власника земельної ділянки. Позивач вважає, що оспорюванні правочини є фіктивними, оскільки спірний об'єкт нерухомого майна не мав за собою на меті створення правових наслідків, а лише виведення цього об'єкту нерухомого майна із загального обсягу майна, що є предметом спору в межах розгляду інших цивільних справ, тому є підстави визнати його недійсним в судовому порядку.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, з уражанням заяви про застосування строків позовної давності. (а.с.122-125).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, вважає пред'явлений позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки осопрюваний договір дарування укладено між подружжям, на час уклдання договору дарування будь-яких відносин, які б стосувались спірної земельної ділянки між позивачем та відповідачами не існувало, оцінику склавшимся правовідносинам надавали суди різних інстанцій, ухвалюючи відповідні судові рішення, де сторонами виступали тіж самі сторони, наголосив, що підтримує заперечення на позов, які подано в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За нормою частини першої ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В. П., реєстровий номер 2943, відповідно до умов Договору, Дарувальник подарував дружині, а обдарована прийняла у дар від чоловіка земельну ділянку площею - 0,0611 га у межах згідно з планом розташовану на АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1. (а.с.10)

За умовами п.9 Договору дарування, сторони за цим договором підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови цього Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; володіють українсько.ю мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору; цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 квітня 2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею - 0,0611 га, розташована на АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1. (а.с.116-117)

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.

Виходячи з предмету спору, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним Договору дарування від 26.10.2007 року, укладений ОСОБА_2, щодо відчуження земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Криворучко В. П., зареєстрованого в Реєстрі за №2943, посилаючись, як на правову підставу для визнання недійсним правочину на положення ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статі 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна.

Верховним Судом України винесено постанову від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, предметом якої був спір про визнання договору недійсним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, де роз'яснено, що правочин не може бути визнаний фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти результату.

Так, згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналізуючи зміст оспорюваного договору дарування квартири від 26 жовтня 2007 року, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, суд вважає, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку обдарований, тобто відповідач ОСОБА_3 набула права власності на дарунок, тобто земельну ділянку по АДРЕСА_1, що підтверджується реєстрацію права власності за даною особою на зазначений об'єкт нерухомого майна, який на момент укладення договору дарування під забороною (арештом) не перебував, ці обставини підтверджується відомостями зазначеними в тексті договору дарування.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а враховуючи положення ст. 218 Цивільного кодексу України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 22 грудня 2011 року Деснянським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі №2-6346/2011, яким задовлено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми.

Судом присуджено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 завдані збитки у розмірі 1 297 628,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 1700,00 грн. (а.с.68-69)

В межах процедури виконавчого провадження (ВП30907554) щодо примусового виконання виконавчого листа №2-6346, виданого 12 січня 2012 року Деснянським районним судом міста Києва, який перебував на виконанні у Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управлвіння юстиції у місті Києві, державним виконавцем накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1, та належала на праві власності ОСОБА_2, боржнику в процедурі виконавчого провадження.

17 липня 2013 року державним виконавцем був складений Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, на підставі цього Акту земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва, з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що належть ОСОБА_2, передано у вланість ОСОБА_1.

13 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12, видане Свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_13 належить на праві вланості майно, що складається з: земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва, з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва салового будинку та господарських споруд, оскільки мавайно нереалізовано/торги не відбулись і стягувач ОСОБА_1, виявила бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_2. (а.с.88)

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13 серпня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею - 0,0611 га, розташована на АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1. (а.с.89)

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд приходить до винсовку про відсутність підстав для задовлення вимог позивача про визнання фіктивним Договору дарування від 26.10.2017 року, укладеного ОСОБА_2 на користь обдарованого ОСОБА_3 земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Криворучко В. П., зареєстрованого в Реєстрі за №2943, з підстав, передбачених ст. 234 Цивільного кодексу України, оскільки на час уклдання осопрюваного правочину позивач не перебувала у договірних відносинах зі сторонами спору, між стронами не існувало відносин як договірного, так і зобов'язувального характеру, пов'язаних з спірним об'єктом нерухомого майна, на даний час позивач є власником спірної земельної ділянки, яка перейшла у вланість позивача в межах процедури виконавчого провадження, де боржником виступав відповідач ОСОБА_2, тому в розрізі даного спору позивачем не доведено наявність підстав, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів, які б підлягали відновлення у визначений спосіб.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з положень частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише при наявності порушення права особи.

Тобто, обмежене строком позовної давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим.

Зважаючи на те, що в межах даного спору судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, тому відсутні підстави для застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, позовної давності в розумінні положень ст. 261 Цивільного кодексу України, враховуючи подану досуду заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 216, 234, 328, 330, 334, 627, 628, 638, 655, 717, 722 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 19 січня 2018 року.

С у д д я