АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: судді-доповідача: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредит ЄвропаБанк»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лобанова Ольга Геннадіївна про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ПАТ «Кредит Європа Банк» звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та просило визнати недійсним договір дарування квартири від 05.09.2014 р., вчинений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 05.09.2014 р. приватним нотаріусом КМНО Лобановою О.Г. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_4, який є боржником перед позивачем за кредитним договором, припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Рішенням третейського суду було стягнуто заборгованість за кредитним договором, на виконання якого було видано виконавчий лист. Вказує, що на момент укладення кредитного договору банку було відомо про квартиру, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Однак, як пізніше стало відомо, ОСОБА_4 уклав договір дарування вказаної квартири з сином ОСОБА_5 з метою недопущення звернення стягнення на вказане нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором, а відтак вказаний договір на думку банку є фіктивним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій представником позивача апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи у порушення ст. 214 ЦПК України. Зокрема, суд першої інстанції не з'ясував, що ОСОБА_4 саме після одержання ним 04.08.2014 року вимоги банку про дострокову сплату заборгованості одразу ж уклав договір дарування квартири зі своїм сином. Також вважає, що висновок суду про те, що ОСОБА_4 не має іншого місця проживання, не відповідає дійсності. Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що земельних ділянок, що перебувають у іпотеці банку не вистачає для погашення грошових зобов'язань ОСОБА_4, навіть за сумою стягнення, зазначеною у виконавчому листі. Крім того, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а відтак рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції представник Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» Кондрашин І.В. апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_5 та третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лобанова О. Г. повторно у судове засідання не з'явилися.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за відсутності осіб,що не з'явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з недоведеності позовних вимог, вважав встановленим, що сторони договору дотримались принципу свободи договору та волевиявлення учасників правочину, виконали усі умови договору.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довестисуду відсутністьвучасниківправочину намірустворити юридичнінаслідки

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16 .

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 26.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_4 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №00010-МL-57 за яким він отримав кредит в розмірі 180 000,00 доларів США зі сплатою 14,3% річних (згідно з додатковою угодою від 16.01.2009 року була зменшена до 11% річних) строком користування до 25.06.2023 року.

У липні 2014 року Банк надіслав ОСОБА_4 вимогу про порушення зобов'язань за кредитним договором, яка отримана ним 04.08.2014 року.

З позовом до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 банк звернувся у грудні 2014 року.

23.10.2015 року Дніпровський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредит Європа банк» 2 551 961,58 грн. заборгованості на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.12.2014 року, який був пред'явлений до виконання, перебуває на виконанні в Бориспільському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Київській області івиконавче провадження не завершене.

Згідно договору іпотеки № 00010-МL-87/і від 26.06.2008 року в іпотеку позивачеві була передана належна ОСОБА_4 земельна ділянка, загальною площею 0.3506 кв.м, що знаходиться на території Вишенківської сільської ради, с.Петрівське Бориспільського району Київської області ( т.1 а.с.171-180).

При цьому, укладаючи даний договір іпотеки, сторони погодили, що у разі спорудження іпотекодавцем на земельній ділянці жилого будинку та господарських споруд, забудовані будівлі вважаються переданими в іпотеку за цим договором.

У судовому засіданні сторони підтвердили наявність будівельних споруд на земельній ділянці переданій в іпотеку за вказаним договором, що значно збільшило вартість предмету іпотеки, разом із цим позивачем не доведено, що іпотечного майна не достатньо для погашення заборгованості відповідача.

На час укладення кредитного договору, тобто на 26.06.2008 року, ОСОБА_4 не належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами.

Зазначена квартира належала батькам боржника і ОСОБА_4 набув на неї право власності після їх смерті у порядку спадкування за законом лише 20.03.2012 року ( т.1 а.с.43-50), а відтак банк при укладенні договору не міг розраховувати на вказану квартиру для забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором й вона не могла бути передана в іпотеку, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

05.09.2014 року між відповідачами, які є між собою батьком та сином, був укладений договір дарування зазначеної квартири, відповідно до умов якого батько подарував своєму синові квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.156).

У договорі зазначено, що право власності Обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття Обдаровуваним від дарувальника Оригіналу примірника цього договору, технічної документації та комплектів ключів від квартири свідчить про те, що передача відбулась ( п.9).

У цей же день на підставі договору дарування було зареєстровано право власності ОСОБА_5 на цю квартиру.

На час укладення договору дарування право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру ніким не оспорювалося, під арештом та забороною вона не перебувала, а відтак були відсутні підстави для заборони власнику розпоряджатися належним йому майном та вчиняти будь які угоди щодо нього.

Із заявою до суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 позивач звернувся 17.12.2014 року, тобто після укладення оспорюваного договору дарування ( т.1 а.с 166-167).

Твердження позивача про неприйняття квартири обдарованим ретельно перевірялися судом і свого підтвердження не знайшли. Та обставина, що ОСОБА_4 залишився проживати у цій квартирі та сплачує комунальні платежі не може свідчити про фіктивність договору, він мав намір подарувати квартиру саме своєму синові і останній від дарунку не відмовився, прийнявши дар у відповідності до п.9 договору дарування.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено фіктивності договору дарування, укладеного відповідачами, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.268, 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений : 05.02.2018 р.