Провадження № 2/761/1057/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Кривошиї Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,

в с т а н о в и в :

В грудні 2016р. позивач ПрАТ «СК «Провідна» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 2-4) до відповідачки ОСОБА_1, в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 52, 53):

-стягнути з відповідачки на свою користь в якості відшкодування шкоди в розмірі 4764,39 грн.; судові витрати по справі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 грудня 2011р. між позивачем та ОСОБА_3 (надалі по тексту - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06/0639767/1002/11 (надалі по тексту - договір страхування), у відповідності до якого позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані із експлуатацією автомобіля «Форд Фокус» д.н.з. НОМЕР_1 (надалі по тексту - застрахований ТЗ).

25 лютого 2012р. на пр. Перемоги в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого ТЗ під керуванням страхувальника та автомобіля «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідачки.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2012р. по справі № 2610/2446/12, відповідачку було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вищезазначену подію було визнано позивачем страховим випадком, в зв'язку із чим, ним було складено Страхові акти № 1001/06/33060/S/75793 від 23 березня 2012р. на суму 13168,01 грн. та № 2/1001/06/33060/S/75793 від 18 травня 2012р. на суму 1290,0 грн. В подальшому кошти в сумі 14458,01 грн. було перераховано позивачем на користь СТО, в рахунок відновлювального ремонту застрахованого ТЗ.

На думку позивача, з огляду на положення ст. ст. 993, 1166 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», у позивача виникло право регресної вимоги до відповідачки.

В зв'язку із тим, що цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування» (надалі по тексту - страховик-2), позивачем було заявлено майнові вимоги до страховика-2, розмір яких з огляду на положення ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», склав 9693,62 грн. (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу).

Страховиком-2 в добровільному порядку було сплачено на користь позивача кошти в розмірі 2345,41 грн. Крім цього, страховиком-2 було сплачено на користь позивача кошти в сумі 7348,21 грн. на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 25 березня 2015р. по справі № 910/1230/15-г. Загальна виплата страховика-2 на користь позивача склала 9693,62 грн. На підставі ст. 1194 ЦК України позивач вважає, що у нього виникло право регресної вимоги до відповідачки, в розмірі що дорівнює різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою страховика-2.

До судового засідання, сторонами були подані: від відповідачки та його представника - заперечення проти позову та пояснення по суті позовних вимог, від позивача - заперечення на відзив відповідача.

У відповідності до поданих учасниками справи процесуальних документів, позивач заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Відповідачка та її представник заперечують проти позовних вимог в повному обсязі, наголошували про застосування судом строків позовної давності. Крім цього, всіма учасниками справи були подані клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення позовної заяви по суті, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалось сторонами, 17 грудня 2011р. між позивачем та страхувальником було укладено договір страхування, у відповідності до якого позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані із експлуатацією автомобіля «Форд Фокус» д.н.з. НОМЕР_1.

25 лютого 2012р. на пр. Перемоги в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого ТЗ під керуванням страхувальника та автомобіля «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідачки. Вказана ДТП мала місце з вини відповідачки, що встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2012р. по справі № 2610/2446/12.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що внаслідок виплати ним страхового відшкодування і сплатою ПрАТ «СК «АХА Страхування» суми страхового відшкодування, до позивача від страхувальника на підставі ст. ст. 993, 1166 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», перейшло право вимоги до відповідачки, в сумі що повинна бути визначена відповідно до ст. 1194 ЦК України, при цьому позивач вважає, що це право вимоги є регресним.

Суд вважає, що право вимоги яке виникає в порядку та на умовах передбачених ст. 993 ЦК України, а також ст. 27 Закону України «Про страхування», є суброгаційним, а відповідний обов'язок відшкодування шкоди винною особою, з огляду на положення ст. 1166 ЦК України є деліктним зобов'язанням.

Положеннями ст. ст. 512, 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках встановлених законом, при цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом».

Зокрема положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п .27 постанови № 4 від 01 березня 2013р., що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика, суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Так, у випадку суброгації, відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні, із збереженням самого зобов'язання, на підставі договору страхування, а також ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування». У випадку регресу, одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється нормами ст. 1191 ЦК України.

У відповідності до ст. 256 ЦК України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, в межах строку позовної давності.

Згідно до ст. 257 ЦК України «загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки».

Враховуючи те, що позивач виплатив на користь страхувальника страхове відшкодування за договором страхування, до нього в порядку та на умовах передбачених ст. ст. 512, 514, 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», перейшло суброгаційне право вимоги до відповідачки.

При цьому, що деліктне зобов'язання не було припинено зміною кредитора, а також враховуючи положення ст. ст. 257, 262 ЦК України, відповідне право вимоги позивача до відповідачки, могло бути реалізовано ним в межах загального строку позовної давності, перебіг якого починається від дня настання страхового випадку.

З огляду на те, що страховий випадок стався 25 лютого 2012р. позивач мав право звернутися до суду з відповідними позовними вимогами в строк до 26 лютого 2015р.

Висновок щодо застосування у таких випадках ст. ст. 257, 262, 512, 993 ЦК України, викладено Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013р. по справі № 6-112цс13.

Також на думку суду, не можуть бути застосовані у даних правовідносинах положення частин 2 та 3 ст. 264 ЦК України, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У правовідносинах що виникли між сторонами, факт звернення позивача із позовом до страховика-2, не може бути підставою для застосування наслідків передбачених ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, так як в наведеній нормі йдеться про боржників за тим самим зобов'язанням, тоді як страховик-2 у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності не вважається боржником у деліктному зобов'язанні з приводу відшкодування різниці між розміром завданої шкоди і страховою виплатою, яку потерпіла особа одержала внаслідок виконання відповідним страховиком-2 своїх зобов'язань за договором страхування відповідальності іншої особи.

Зазначені у ч. 2 ст. 264 ЦК України вимоги, мають випливати з тих самих правовідносин за участю тих самих сторін, тоді як вимога до страховика-2 у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності та вимога до відповідачки щодо сплати різниці між фактичним розміром і розміром страхового відшкодування, випливають з відмінних одне від одного правовідносин, у яких беруть участь різні особи з різним, в тому числі встановленим обсягом відповідальності.

На відміну від відповідачки, страховик-2 у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не є боржником у зобов'язанні з відшкодування шкоди, завданої ДТП, а тому звернення до зазначеного страховика-2 з позовом з боку позивача, не перериває перебігу позовної давності щодо вимог, які випливають із відповідного деліктного зобов'язання відповідачки, аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016р., прийнятою за результатами розгляду цивільної справи № 6-2809цс15.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідачки тільки 21 листопада 2016р., вищезазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, на підставі ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивачем не доведено розміру нанесеної шкоди в заявленому розмірі, саме винними діями відповідачки.

Так, з пояснень потерпілої сторони в ДТП вбачається, що передня частина застрахованого ТЗ була пошкоджена внаслідок наїзду на собаку, а задня частина внаслідок зіткнення із автомобілем під керуванням відповідачки, при цьому зазначається, що спочатку відбувся наїзд на тварину, а потім зіткнення із автомобілем під керуванням відповідачки, що рухалася позаду.

Відповідні обставини справи також підтверджує довідка про дорожньо-транспортну пригоду № 8969167 від 29 лютого 2012р., у відповідності до якої, внаслідок скоєння відповідачкою правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, застрахований ТЗ отримав пошкодження тільки задньої центральної частини.

З огляду на те, що пошкодження задньої частини застрахованого ТЗ відбулося в результаті зіткнення із автомобілем під керуванням відповідачки, та внаслідок вчинення нею правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, відповідні збитки страхувальника пов'язані із ремонтом саме задньої частини застрахованого ТЗ, підлягали відшкодуванню відповідачкою на підставі п. 3 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 1166, ч. 2 ст. 1187, п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України.

В той же час, в зв'язку із тим що пошкодження передньої частини застрахованого ТЗ було завдано внаслідок наїзду на тварину, відповідні збитки страхувальника пов'язані із ремонтом передньої частини застрахованого ТЗ, не можуть бути покладені на відповідачку з огляду на те, що в цій частині шкода була завдана не з її вини, та не транспортним засобом яким вона керувала.

В зв'язку із тим, що умови договору страхування відносили до страхового випадку, як подію наїзду застрахованого ТЗ на тварину, так і подію його зіткнення із автомобілем відповідачки, позивач визнав обидві події страховим випадком, та в порядку глави 67 ЦК України, Закону України «Про страхування», склав Страховий акт № 1001/06/33060/S/75793 від 23 березня 2012р., яким визначив суму збитків страхувальника по ремонту передньої та задньої частини застрахованого ТЗ в розмірі 13168,01 грн.

У відповідності до Акту виконаних робіт № АМЛ-03300 від 30 квітня 2012р., СТО за рахунок страхової виплати виконало ремонт як передньої, так і задньої частини застрахованого ТЗ, на зазначену суму 13168,01 грн.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, він звернувся з майновими вимогами до страховика-2 (яким було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідачки), який в рахунок відшкодування нанесених останньою збитків, здійснив на користь позивача виплату в розмірі 9693,62 грн.

З огляду на зміст Акту виконаних робіт № АМЛ-03300 від 30 квітня 2012р., вищезазначена страхова виплата в повному обсязі відшкодувала витрати позивача що пов'язані із відновлювальним ремонтом задньої частини автомобіля страхувальника. Тобто вимоги які в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» перейшли від страхувальника до позивача за Страховим актом № 1001/06/33060/S/75793 від 23 березня 2012р., були в повному обсязі відшкодовані страховиком-2, шляхом здійснення страхової виплати за договором страхування цивільно-правової відповідальності.

Також, в запереченнях на позов (відзив на позовну заяву, відповідно до діючої редакції ЦПК України) відповідачка заперечувала можливість покладення на неї обов'язку відшкодувати збитки позивача пов'язані із виплатою ним страхового відшкодування за Страховим актом № 2/1001/06/33060/S/75793 від 18 травня 2012р., в зв'язку із здійсненням відновлювального ремонту застрахованого ТЗ згідно рахунку фактури № АКК-004007 від 24 квітня 2012р. на суму 1290,0 грн.

Так, 27 лютого 2012р. представником позивача (за участю потерпілої сторони) було складено Акт огляду транспортного засобу № 06/33060/S, у відповідності до якого було визначено пошкодження застрахованого ТЗ, які не пов'язані із страховим випадком, в тому числі, боковина задня ліва (наводиться мовою оригіналу).

Крім цього, 05 березня 2012р. ФОП ОСОБА_5 (за участю потерпілої сторони) було складено Акт огляду транспортного засобу, у відповідності до якого встановлено що деформація крила заднього лівого відбулося внаслідок попередніх ДТП.

26 квітня 2012р. страхувальник звернувся до позивача із заявою про збільшення розміру страхової виплати, в зв'язку із виявленням працівниками СТО пошкодження лівого заднього крила, ремонт якого не був врахований під час визначення розміру збитку. До вищезазначеної заяви ним було долучено рахунок фактуру № АКК-004007 від 24 квітня 2012р., у відповідності до якої, СТО було виконано ремонт саме боковини задньої лівої, вартість якого склала 1290,0 грн.

Вищезазначені Акти огляду підтверджують, що збитки позивача пов'язані із ремонтом задньої лівої боковини (лівого заднього крила) застрахованого ТЗ, не можуть бути покладені на відповідачку з огляду на те, що в цій частині шкода була завдана під час іншого ДТП (без участі відповідачки).

Також, суд не погоджується з позицією сторони позивача, в силу положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України, що обставини нанесення шкоди в заявленому розмірі, саме винними діями відповідачки, не підлягають доказування з огляду на те, що ці обставини встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 25 березня 2015р. по справі № 910/1230/15-г.

Так, відповідачка по даній справі, не брала участі у розгляді справи що розглядалася Господарським судом м. Києва, а відповідні обставини при розгляді цієї справи не встановлювались.

Щодо обставин встановлених постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2012р. по справі № 2610/2446/12, то у вищезазначеній справі було встановлено лише факт ДТП, та наявність вини відповідачки у її вчиненні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 256, 257, 264, 267, 512, 514, 993ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»(, місцезнаходження: м. київ, пр.. Повітрофлотський, 25) до ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06 лютого 2018р.

Суддя: