Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 471/1403/14-ц

провадження № 61-787св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року у складі судді Скарницької І. Б. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року у складі суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 30 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 22 212 грн 88 коп., із яких: 14 585 грн 23 коп. - тіло кредиту, 5 893 грн 70 коп. - проценти, 200 грн. - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 033 грн 95 коп. - штраф (процентна складова), позивач просив стягнути вказану суму із боржника.

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, посилаючись на те, що заява позичальника підписана представником банку, повноваження якого не визначено, а умови та правила надання банківських послуг не було підписано нею як позичальником.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 678 грн 93 коп., із яких: 14 585 грн 23 коп. - тіло кредиту, 5 893 грн 70 коп. - проценти, 200 грн. - пеня. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що крім основної картки, отриманої при укладенні договору, ОСОБА_1 видано додаткові платіжні картки та проводився перевипуск основної картки, що підтверджується витягом із програмного комплексу позивача, матеріалами справи. Відповідно витягу з програмного комплексу позивача строк дії пластикової картки НОМЕР_1, яку отримала ОСОБА_1, липень 2017 року. Відповідно до виписки за рахунком та розрахунку заборгованості відповідач з 2007 року користувалася кредитними коштами, та здійснювала погашення заборгованості в повному обсязі та повторно отримувала кредитні кошти. 05 березня 2014 року відповідачем знято готівкові кошти у сумі 315 грн за допомогою пластикової картки НОМЕР_1. Останнє погашення частини кредиту здійснювалося 23 липня 2014 року на суму 400 грн за допомогою вищевказаної пластикової картки. Погашенням заборгованості переривався перебіг позовної давності, відлік позовної давності для звернення банку за захистом своїх порушених прав розпочався після проведення останнього платежу, тобто з 23 липня 2014 року. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду із позовом у жовтні 2014 року, строк позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача, позивачем не пропущений, а тому підстав для відмови у позові з цих підстав немає. Щодо зустрічного позову судом зазначено, що такого способу захисту прав, як визнання недійсним заяви позичальника, законом не передбачено, тому відсутні підстави для задоволення таких вимог. Також не передбачено визнання недійсними Умов та правил надання банківських послуг через відсутність на них підпису позичальника, оскільки це є нормативно-правовий акт локальної дії, а позичальник, підписуючи заяву позичальника, погоджується з тим, що заява разом з Умовами надання банківських послуг, Пам'яткою клієнта та Тарифами складають договір про надання банківських послуг.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що крім основної картки, отриманої при укладенні договору, ОСОБА_1 видано додаткові платіжні картки, які спрямовані на обслуговування єдиного рахунку позичальника. Строк дії отриманої 07 грудня 2007 року платіжної картки - травень 2009 року, а останньої з отриманих позичальником платіжної картки - липень 2017 року. Починаючи з грудня 2007 року позичальник використовувала кредитні кошти за допомогою платіжних карток, проводила також часткове погашення заборгованості, а останнє погашення було нею здійснено 23 липня 2014 року. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у жовтні 2014 року, строк позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача, позивачем не пропущений, а тому підстав для відмови у позові з цих підстав не має. Законом не передбачено такого способу захисту прав, як визнання недійсним заяви позичальника, тому відсутні правові підстави для задоволення таких вимог, оскільки відповідачем обрано не передбачений законом спосіб захисту. Не підлягають задоволенню вимоги і про визнання недійсними Умов та правил надання банківських послуг через відсутність на них підпису позичальника, оскільки діючим законодавством не передбачено підписання такого локального нормативно-правового акту позичальником. До того ж, ОСОБА_1 не доведено, що відсутність у заяві посилання на повноваження представника банку та не підписання нею Умов та правил надання банківських послуг, якимось чином порушує її права як позичальника.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову банку, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами не встановлено строк дії кредитної картки та обставини її перевипуску; витяг з особового рахунку та програмного комплексу про перевипуск кредитних карток таких обставин не підтверджують, оскільки є односторонніми документами. Доказів про внесення коштів на погашення кредиту нею особисто банком не надано, а тому перебіг позовної давності вчиненням платежів не перервався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 рокусправу призначено до судового розгляду. 04 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою 36 % річних (3% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Початковий розмір кредитного ліміту встановлювався відповідачу у розмірі 500 грн. В подальшому розмір кредитного ліміту неодноразово підвищувався і з 11 серпня 2013 року був встановлений у розмірі 15 тис. грн.

Заява позичальника та довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», які підписано ОСОБА_1, становлять зміст кредитного договору між сторонами.

При укладенні кредитного договору ОСОБА_1 видано платіжку картку зі строком дії до 31 травня 2009 року.

У грудні 2014 року представник ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності до вимог банку.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 78 ЦПК України «Допустимість доказів» суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановлено, що ОСОБА_1 є держателем, зокрема, платіжних карток: № 351099 зі строком дії до 31 травня 2009 року, на яку було встановлено кредитний ліміт; та № НОМЕР_1, яка видана 10 липня 2013 року зі строком дії до 31 липня 2017 року та із наявністю якої суди пов'язують дотримання банком строку позовної давності.

31 липня 2017 року судами рахується останнім днем місяця дії картки як кінцевий строк повернення кредиту. Разом з тим, такі обставини судами встановлено на підставі недопустимих доказів щодо підтвердження перевипуску платіжної картки.

За змістом пункту 2.9. Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженого постановою Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (у редакції, що діяла станом на 31 травня 2009 року), кредитна лінія під операції з платіжними картками відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту (заборгованості або граничної суми) кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під платіжні картки, визначається договором між клієнтом та емітентом. Кредитування держателів платіжних карток у межах обраної емітентом кредитної схеми регламентується внутрішніми документами банку з питань кредитування та договором між клієнтом і банком-емітентом. Клієнт на власний розсуд або відповідно до умов договору (якщо кредит має цільовий характер) частково або в повному обсязі використовує впродовж строку його дії кредит і має зобов'язання повернути кредит та проценти за його користування на умовах, передбачених договором. Після виконання зобов'язань сторін або в разі розірвання (закінчення терміну дії) договору банк на вимогу клієнта зобов'язаний видати йому довідку про повернення платіжної картки, кредиту та процентів за ним.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Таких доказів суди не дослідили та ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, на підставі недопустимих доказів без врахування змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням.

Крім того, дія кредитної картки № 351099 закінчилася 31 травня 2009 року, а платіжна картка № НОМЕР_1 видана лише 10 липня 2013 року, мету її використання (дебетова, дебетово-кредитна та кредитна) судами із допустимих доказів не встановлено.

Наведені порушення судами порушеннянорм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо граничного строку дії кредитної платіжної картки, що відповідно до частини 3 статті 411 ЦПК України є підставою скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позову банку із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо переривання строку позовної давності, на яку посилаються суди, шляхом вчинення платежу від 23 липня 2014 року на суму 400 грн, необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2104цс16 від 23 листопада 2016 року.

Суди не дослідили доказів, що підлягають дослідженню на підставі частини першої статті 264 ЦК України, зокрема квитанції, касові ордери, інші документи, якими мають підтверджуватися обставини внесення особисто позичальником (уповноваженим представником) коштів на оплату зобов'язань за кредитом, у зв'язку з чим не встановлено, яка частина боргу (прострочений борг, поточний, заборгованість за конкретний платіжний період) визнається боржником вчиненням платежів за кредитом.

Колегія суддів погоджується із вирішенням судами зустрічного позову з огляду на таке.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Заява позичальника на отримання кредиту є складовою (тобто не самостійною частиною) кредитного договору, який ОСОБА_1 не оспорює, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту права.

Умови та правила надання банківських послуг судами не враховані при визначення прав та обов'язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником, а тому прав ОСОБА_1 не порушують.

В цій частині справу вирішено судами з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в цій частині судові рішення залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року скасувати у частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг рішення Братського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик