Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/4231/16-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 19 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/4231/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання недійсним договору іпотеки, припинення заборони на нерухоме майно, припинення іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2017 року, яке ухвалено суддею Волковою Н.Я. у місті Коростені

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 02.07.2008 між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», який посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Івчуком С.С. і зареєстрований в реєстрі за № 5567;

-припинити заборону на нерухоме майно - квартиру, що складає 59/100 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровану 02.07.2008 приватним нотаріусом Івчуком С.С. на підставі іпотечного договору ВКМ № 70 від 02.07.2008, реєстраційний номер обтяження 7492224;

-припинити іпотеку вищевказаного нерухомого майна, зареєстровану 18.08.2012 приватним нотаріусом районного нотаріального округу Саєнко Е.Є. на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки 649-650, посвідчених приватним нотаріусом 13.02.2012.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, їх неповноту, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування скарги зазначив, що договір іпотеки укладено без згоди ОСОБА_1, як дружини іпотекодавця. Крім того, судом до даних правовідносин безпідставно застосовано практику Верховного Суду України у справах № 6-1912цс15 та №6-533цс16, оскільки у цих справах інші фактичні обставини, а саме розірваний шлюб та фактичний шлюб. Банк при перевірці особи іпотекодавця повинен був пересвідчиться у тому, що останній перебуває у зареєстрованому шлюбі та має неповнолітню доньку, що підтверджувалося відміткою у паспорті її чоловіка ОСОБА_3 Однак, у зв'язку з недбалим виконанням працівниками банку своїх обов'язків, іпотечний договір було укладено з порушеннями, які стали підставами для пред'явлення цього позову. Також, на думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно до спірних правовідносин не застосовано норми ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та не звернуто увагу на виписку з будинкової книги та довідку з КВЖРЕП №1, не надано їм належної оцінки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кошти у сумі 23 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 111 533,90 грн за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15 % річних, строком до 02.07.2015 (а.с. 14-17).

В подальшому, 17.03.2009 додатковою угодою № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 02.07.2008 внесено зміни щодо строку виконання зобов'язання та змінено 2015 рік на 2025 рік (а.с. 30).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та чоловіком позивача ОСОБА_3, як майновим поручителем ОСОБА_6, 02.07.2008 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 5568. Відповідно до умов вказаного договору іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_3 яка належала на праві власності іпотекодавцю згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.02.1989 (а.с. 72 зворот, 79-82).

Предмет іпотеки придбано іпотекодавцем ОСОБА_3 під час шлюбу з позивачем.

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк», як правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, згідно умов якого відбулося відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого всі права та обов'язки за договором іпотеки від 02.07.2008, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, за умовами якого всі права та обов'язки за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект». Відповідно до вказаного договору ТОВ «Кей-Колект» набуло прав кредитора до ОСОБА_6 (а.с. 35-38).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що на квартиру, яка складає 59/100 житлового будинку та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладено арешт вх.№397 (а.с. 72).

17 жовтня 2012 року ОСОБА_3 помер (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів недобросовісності АКІБ «УкрСиббанк» під час укладення спірного договору та доказів того, що іпотечним договором було порушено чи обмежено права осіб, які проживали в іпотечному майні, користувались ним. Крім того, неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України від 5 червня 2003 № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Є безпідставними посилання апелянта на те, що спірну квартиру було передано в іпотеку без її згоди, враховуючи наступне.

Під час укладення іпотечного договору приватному нотаріусу Коростенського міського нотаріального округу Івчуку С.С. подано заяву від 02.07.2008, у якій ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_3 і не заперечувала проти самостійного визначення її чоловіком всіх умов укладення правочинів на свій розсуд. Дана заява посвідчена сільським головою ОСОБА_7 та зареєстрована в реєстрі за № 2 (а.с. 31). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що позивач не подавала вказану заяву та не підписувала її.

Також, не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що у зв'язку з недбалим виконанням працівниками банку своїх обов'язків, іпотечний договір було укладено з порушенням та обмеженням прав осіб, які проживали в іпотечному майні, оскільки з пункту 1.4 договору іпотеки вбачається, що під час укладення даного договору іпотекодавець ОСОБА_3 заперечив право третіх осіб, в тому числі і дітей на предмет іпотеки (а.с. 80).

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначила факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору. При цьому, отримання згоди органів опіки та піклування вимагається саме від батьків (осіб, що їх замінюють) при вчиненні ними правочинів щодо майна, право власності або право користування яким мають діти.

Згідно із ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-1055цс15, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 р. № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (ст. 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування (правова позиція ВСУ у справі № 6-384цс15).

Укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_3 у даному договорі не зазначив, що в спірному будинку проживає неповнолітня дитина, що свідчить про зловживання своїми правами законних представників дитини.

Хоча укладення договору іпотеки і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої дитини. При цьому, до досягнення неповноліття дитина не була позбавлена права проживання в іпотечному майні.

Крім того, слід зазначити, що на час звернення до суду дочка позивача досягла повноліття, а тому позивач втратила право представляти її інтереси.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Судді

Повний текст складено 26.01.2018