З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
30 січня 2018 року Лубенський міськрайонний суд
В складі: головуючого судді - Гудкова С.В.
з участю секретаря - Джадан І.В.
представника позивача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення залишку боргу по договору позики,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про повернення залишку боргу по договору позики.
Позичальник зобов'язався повернути йому кошти до 15.05.2015 року зі сплатою 5% річних.
Відповідач свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав, і на неодноразові звернення до нього коштів до цього часу він так і не повернув.
31.07.2016 року в рахунок погашення боргу мати ОСОБА_3 передала йому одну тону пшениці, яка коштувала на той час 3300 гривень.
Намагаючись вирішити питання в досудовому порядку, 20.03.2017 року він направив відповідачеві письмову претензію щодо повернення різниці суми боргу, однак, останній кошти не повернув і вимоги претензії проігнорував, що змусило його звернутись до суду.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, на поштові повідомлення про отримання судової повістки не відреагував, проігнорувавши виклик до суду.
30.01.2018 року суд ухвалив провести заочний розгляд справи, згідно ст.280 ЦПК України, оскільки вважає що маються підстави для проведення заочного розгляду справи і про що не заперечує позивач.
Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали та докази справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи…Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень…Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи…Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях… Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Із змісту ст. 1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк на в порядку встановленому договором.
Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником.
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отримавши кошти в борг, позичальник ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконав, оскільки в обумовлений у договорі строк кошти, взяті у борг, а також проценти за користування коштами позивачеві не повернув.
31.07.2016 року та 23.07.2017 року борг відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 частково було погашено матір'ю відповідача в сумі відповідно:3300 гривень та 3053 гривні (а.с.8,25).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).
Розрахунок інфляційних втрат за період прострочення здійснений позивачем вірно та не спростований відповідачем, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.
Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч.4 ст.631 ЦК України, закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Враховуючи, що договором позики передбачено сплату 5% річних за користування коштами, погоджуюсь з розрахунком, наданим позивачем, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховану суму 5% річних за договором позики в загальній сумі 3511,10 гривень.
На письмову претензію позивача, яка була направлена на адресу відповідача з метою досудового врегулювання спору, відповідачем відредаговано не було (а.с.9), тобто оплата заборгованості не проведена, тому кошти за договором позики слід стягнути у примусовому порядку з відповідача на користь позиача. .
Відповідно до п.1ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати/, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Позивачем ОСОБА_1 при подачі до суду матеріалів позову було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 гривень (а.с.1), таким чином з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 640 гривень судових витрат.
На підставі викладеного та керуючись 12, 19, 76, 141, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 526, 625, 627, 631, 1048,1050,1054 ЦК України,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення залишку боргу по договору позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, мешканця АДРЕСА_2.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Текст повного судового рішення виготовлено 30.01.2018 року.
Суддя Лубенського
міськрайонного суду С.В.Гудков