Справа № 464/844/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/3092/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
Провадження № 22-ц/783/2204/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Ванівського О.М., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 січня 2017 року та за апеляційними скаргами Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія», третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Національна акціонерна компанія «Надра України», про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також про стягнення недоплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

27.01.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати незаконними накази ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» від 21.12.2015 року № 167-к та від 20.08.2015 року № 122-к, поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника директора з правових питань ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія», а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.12.2015 року по день поновлення на роботі.Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01.08.2007 року ОСОБА_2 працювала в ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія» на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу, з 24.01.2008 року - на посаді виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу, з 03.03.2008 року - на посаді начальника юридичного відділу та з 24.10.2012 року - на посаді заступника директора з правових питань. Наказом № 167-к від 21.12.2015 року ОСОБА_2 було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Дане звільнення ОСОБА_2 вважає незаконним, оскільки не було враховано її переважне право на залишення на роботі, не було запропоновано всі вакантні посади, які були на підприємстві на час звільнення. 04.07.2016 року позивачка уточнила та доповнила позовні вимоги, додавши позовну вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати, яка мала виплачуватися на підставі вимог Колективного договору та Галузевої угоди.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора з правових питань Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія».

Стягнуто з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106 099 грн. 31 коп.

Стягнуто з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_2 недоплачену заробітну плату в розмірі 7102 грн. 10 коп.

Стягнуто з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» на користь держави судовий збір в розмірі 1698 грн. 01 коп.

Додатковим рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах виплат за один місяць.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

Рішення суду та додаткове рішення оскаржило Дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що взятий судом до уваги розрахунок є необґрунтованим та таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки в період з 2009-2015рр. в порушення ст. 43 Конституції України, ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», Колективного договору на 2008-2009рр., Колективного договору на 2011-2012рр., Галузевої угоди на 2011-2013рр. відповідач проводив нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачу при встановленні місячного посадового окладу проводився розрахунок нижче законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати відповідно до Законів України «Про Державний бюджет». Вказує, що загальна сума недоплаченої відповідачем позивачу заробітної плати за період з 01.05.2009року по 21.12.2015року з компенсацією втрати частини заробітної плати як складової заробітної плати з урахуванням відрахувань на податок з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску, військового збору та профспілкового внеску становить 257 873,90 грн., з них 206 662,54 грн. - до виплати, та 54 211,36 грн. - утримання за рахунок працівника. Зазначає, що оскільки судом було задоволено вимогу про поновлення на роботі, підлягає задоволенню і вимога про визнання незаконним наказів ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 21.12.2015р. № 167-к та від 20.08.2015р. №122-к. Крім цього, вказує, що судом безпідставно не було задоволено її позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 156 444,90 грн., розрахунок про стягнення 106 099,31 грн. проведений судом неправильно. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позову у повному об'ємі.

В апеляційній скарзі Дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що звільнення позивачки з займаної нею посади було проведено в повній відповідності з вимогами чинного законодавства, а позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати не ґрунтуються на законі. Вказує, що позивачка була попереджена за два місяці про скорочення займаної посади, була ознайомлена з переліком вакантних посад, проте відмовилась від переводу на будь-яку вакантну посаду та звернулась до керівництва підприємства про її звільнення у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ч. 40 КЗпП України. Просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні 13.12.2017 року ОСОБА_2 підтримала свою апеляційну скаргу, покликаючись на доводи скарги, заперечила проти задоволення апеляційних скарг ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія». В судове засідання 25.01.2018 року ОСОБА_2 не з'явилася,хоча належним чином про час і місце розгляду справи була повідомлена, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за її відсутності.

Представники відповідача ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» Батьков В.В., Солтис Н.П., Дроздяк О.І. підтримали апеляційні скарги відповідача, апеляційну скаргу позивача просили залишити без задоволення, оскільки звільнення позивачки з займаної нею посади було проведено в повній відповідності з вимогами чинного законодавства, а позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати не ґрунтуються на законі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а апеляційні скарги ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 76-к від 01.08.2007 року ОСОБА_2 прийнята на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія».

Наказом № 12-к від 24.01.2008 року позивачка переведена на посаду виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія».

Наказом № 28-к від 05.03.2008 року ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника юридичного відділу ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія».

З 24.10.2012 року на підставі наказу № 156-к від 24.10.2012 року позивачка займала посаду заступника директора з правових питань.

Наказом № 54 від 20.05.2015 року внесено зміни до структури та штатного розпису керівників, фахівців та службовців апарату управління ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія», зокрема виведено посаду заступника директора з правових питань.

Наказом № 55 від 25.05.2015 року з 21.05.2015 року скорочено ряд посад, серед яких посада заступника директора з правових питань. Із вказаним наказом ОСОБА_2 було ознайомлено 22.06.2015 року. В той же день позивачка отримала попередження про наступне звільнення.

Наказом № 122-к від 20.08.2015 року «Про надання щорічної основної та додаткової відпусток ОСОБА_2 та наступне її звільнення» позивачку звільнено 29.09.2015 року із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату та чисельності працівників апарату управління ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» (п.2).

Наказом № 167-к від 21.12.2015 року «Про внесення змін та доповнень до наказу № 122-к від 20.08.2015 року «Про надання щорічної основної та додаткової відпусток ОСОБА_2 та наступне її звільнення» внесено зміни в наказ № 122-к від 20.08.2015 року в частині дати звільнення, а саме звільнено ОСОБА_2 21.12.2015 року (п.1.2.).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановлено, що в ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» у зв'язку з внесенням змін до структури та штатного розпису керівників, фахівців та службовців апарату управління відбулося скорочення штату і чисельності працівників апарату управління, що підтверджується наказами № 54 від 20.05.2015 року та № 55 від 25.05.2015 року, а також штатними розписами.

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року зазначено, що звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15.

Встановлено, що відповідачем було дотримано вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України та попереджено ОСОБА_2 про наступне скорочення за 2 місяці до вивільнення.

Разом з тим, відповідачем не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні, протягом терміну попередження, вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій.

Зокрема, в попередженні позивачкою власноруч написано, що з переліком вакансій вона не була ознайомлена. Як встановлено, з дня попередження позивачки про наступне звільнення й до фактичного звільнення було введено ряд нових посад, зокрема, провідного юрисконсульта, яка позивачці не була запропонована, як і не запропонована посада начальника юридичного відділу, яка була тимчасово вакантна у зв'язку з перебуванням працівника, який її обіймає, у відпустці по вагітності й пологам.

Доводи відповідача про те, що позивачка була ознайомлена із переліком вільних посад, проте відмовилась від переведення, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин, суд районний суд прийшов до правильного висновку про те, що позивачку було звільнено з порушенням процедури, у зв'язку із чим вона підлягає поновленню на роботі.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, суд вірно виходив із розміру заробітної плати ОСОБА_2 за останні два місяці роботи - за жовтень та листопад 2015 року, що стверджується наявною у матеріалах справи довідкою № 13/15 від 29.04.2016 року (т.2 а.с. 30), відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора з правових питань ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія», стягнення з ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 106 099,31 грн. та додаткове рішення, яким допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах виплати за один місяць відповідають матеріалам справи, доказам, нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в цій частині, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши незаконність звільнення позивачки з роботи, неправомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконними наказів ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія» від 21.12.2015 року № 167-к та від 20.08.2015 року № 122-к про звільнення, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання вказаних наказів незаконними в частині звільнення ОСОБА_2

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємства, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Вимога про обов'язкове врахування колективних договорів та галузевих угод під час формування розміру заробітної плати також закріплена в ст. 5 Закону України «Про оплату праці».

Як убачається із змісту заяви про збільшення позовних вимог від 04.07.2016 року (т.2 а.с.37-44), позивач ОСОБА_2 додавши позовну вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати, яка мала виплачуватися на підставі вимог Колективного договору та Галузевої угоди, покликалась на те, що відповідач в період 2009 -2015 р.р. в порушення ст. 43 Конституції, ст.97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», п.п.2.2., 2.3. Колективного договору на 2008-2009 р.р., п.п.2.2., 2.4 Колективного договору на 2011-2012 р.р., п.2.2. Галузевої угоди на 2011-2013 р.р. проводив нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачу при встановленні місячного посадового окладу проводився розрахунок нижче законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати судом вірно встановлено факт порушення відповідачем законодавства в частині нарахування заробітної плати внаслідок не проведення підняття заробітної плати працівникам ДП «Західукргеологія» до законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, що зокрема, підтверджується актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» за період з 01.01.2012 року по 30.08.2014 року № 07-26/57 від 12.12.2014 року (т.2 а.с.97-100), а також довідками про доходи позивачки.

Районним судом вірно не взято до уваги розрахунок недоотриманої заробітної плати, який зроблено позивачкою, оскільки нею не обґрунтовано розмір коефіцієнта, який було взято для розрахунку недоотриманої заробітної плати. До розрахунку заборгованості позивачем включено компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проте таких позовних вимог заявлено не було.

Відповідно до деталізованого розрахунку відповідача, наданого суду апеляційної інстанції, за спірний період позивачу недораховано 12 261,13 грн. (т.3 а.с. 179-192), які підлягають стягненню на користь позивача. Враховуючи наведене, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки недоплаченої заробітної плати в розмірі 7102,10 грн. слід змінити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконними наказів Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та від 20 серпня 2015 року № 122-к скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову частково.

Визнати незаконним та скасувати п. 1.2 наказу Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та п. 2 наказу Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» від 20 серпня 2015 року № 122-к.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року в частині стягнення з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія» недоплаченої заробітної плати в розмірі 7102 грн. 10 коп. змінити.

Стягнути з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукгеологія» на користь ОСОБА_2 недоплачену заробітну плату в розмірі 12 261 грн. 13 коп. без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 02.02.2018р.

Головуючий

Судді: