АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції № 22- ц/796/465/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегія суддів:

Судді - доповідача: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Шахової О.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

учасники справи: відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду міста Києва Притула Н.Г.

у справі № 761/38797/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звертаючись в листопаді 2016 року з позовом про визнання правочину недійсним, а саме: договору позики від 30.03.2016 року на суму 86 000 гривен, обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона написала розписку в той час, коли їй погрожували фізичною розправою. А оскільки розписка написана під психологічним тиском з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_4, то правочин не можна вважати правомірним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні заявлених вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким визнати правочин недійсним, а саме: розписку написану ОСОБА_2 30.03.2016 року на суму 86000,00 гривен. Вказуючи на допущені порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи та ухваленні судового рішення. Наголошуючи на тому, що ОСОБА_2 ніколи не отримувала в ОСОБА_1 грошових коштів, у зв'язку з чим слід визнати правочин недійсним.

07 грудня 2017 року Апеляційним судом м. Києва отримано заперечення ОСОБА_1 на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, в якому зазначається, що вирок суду по кримінальній справі за заявою про вчинення ним ( ОСОБА_1.) злочину в матеріалах справи відсутній. ОСОБА_2 не зверталася до правоохоронних органів про порушення своїх прав до моменту слухання справи за його позовом про стягнення боргу за розпискою. Зазначав також, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2016, яке набрало законної сили, було задоволено позов про стягнення боргу за договором позики, тобто вирішено питання про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за цією ж самою розпискою від 30.03.2013 у сумі 86000,00 гривен. Окрім того, судом було встановлено факт передачі грошових коштів, про що свідчить розписка, а тому правочин було вчинено - написано боргову розписку та передано кошти згідно боргової розписки. Наголошував, що позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести неправомірність укладення правочину, а оскільки позивачем не наведено підстав, які можуть слугувати належними та допустимими доказами по справі щодо визнання правочину недійсним, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 та її представник про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 372 ЦПК України

ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом при розгляді справи встановлено, що 30 березня 2013 року ОСОБА_2 написала розписку, за текстом якої зобов'язувалася повернути борг ОСОБА_1 в розмірі 86000,00 гривень протягом десяти днів. Зазначаючи, що при передачі коштів та написанні розписки був присутній ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні не надали суду доказів застосування до позивача психологічного тиску під час написання розписки. Зазначаючи також, що відкрите кримінальне провадження в Оболонському РУ поліції м. Києва, про яке вказує позивач саме по собі не свідчить про неправомірність дій відповідача. Оскільки на теперішній час матеріали кримінального провадження перебувають на стадії досудового розслідування, відсутній вирок суду, який би встановив неправомірність дій ОСОБА_1 Крім того, суд вважав, що позивач не змогла пояснити суду, в чому саме полягав психологічний тиск відносно неї з боку відповідача під час написання розписки.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказувала, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги те, що під час допиту ОСОБА_1 він не міг повідомити суду яким чином відбулося передавання коштів, в яких купюрах, яким чином були доставлені грошові кошти, в чому та їх кількість. А також не заперечувалось що розписка стосувалася саме заборгованості ОСОБА_5 перед відповідачем.

Зазначаючи також, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошових коштів. Позивач зазначала, що ніяких грошових коштів не отримувала, а розписка написана нею у зв'язку із зобов'язанням чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 Вказане на її думку, свідчить про відсутність у позивача будь-яких зобов'язань перед відповідачем.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах діючого законодавства.

Позивачем не береться до уваги те, що позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором за правилами ч. 1 ст. 1051 ЦК України .

ОСОБА_2 такі вимоги до суду першої інстанції не заявлялися.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 86 000 гривень заборгованості за розпискою від 30.03.2013 року.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Тобто факт наявності боргових зобов'язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 30.03.2013 року підтверджено зазначеним вище рішенням суду яке є чинним на час розгляду даної справи.

Позовна заява за своїм тексом свідчить про звернення з позовом про визнання договору позики недійсним з підстав визначених положеннями ст. 229 - 233 ЦК України ( ст. 229 - правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, ст. 230 правові наслідки вчинення правочину під впливом обману; ст. 231 - правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства; 232 - правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; ст. 233 - правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини).

У той же час позивач в ході розгляду справи, фактично як на підставу своїх вимог ( недійсність договору позики) зазначала про застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача та ОСОБА_4, що охоплюється положеннями ст. 231 ЦК України.

Правочин, вчинений під впливом насильства, визнається недійсним внаслідок відсутності волі самого учасника на вчинення правочину. Волевиявлення в цьому разі відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину.

Під насильством у ст. 231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину.

Ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містить у собі посилань на дії психічного характеру (психічний тиск), які вчинялися відповідачем відносно позивача при написанні розписки.

Підтвердженням заявлених позовних вимог на думку позивача ( апелянта) є наявність кримінального провадження в Оболонському ВПНП № 0005698 та докази в матеріалах кримінального провадження.

У той же час позивачем було надано до суду лише ксерокопію витягу з кримінального провадження № ВПНП № 0005698, фабула якого визначена - «17.07.2014 року приблизно о 02 год. Невстановлені особи перебуваючи за адресою м. Київ вул.. Панча, з на авто кооперативі «Либідь» шляхом зловживання виконання цивільно - правових відносин викрали у ОСОБА_5 особисті речі, чим спричинили останньому матеріальний збиток на суму 500 гривень» ( а.с. 7).

Зазначені вище відомості не підтверджують неправомірність дій відповідача відносно позивача при написанні боргової розписки від 30.03.2013 року, а саме застосування психологічного тиску.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норма матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381 - 383, 384, 387 ЦПК України, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 -У111, п.8 розділу Х111 «Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147 -У11 від 03 жовтня 2017 року , ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» , колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: