АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 лютого 2018 року

м.Харків

справа № 645/3336/17

провадження № 22-ц/790/1043/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю: секретаря: Семикрас О.В.

учасників справи:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до неповнолітніх відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, законними представниками яких є ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року (ухвалене суддею - Бондарєвою І.В. в залі суду в м.Харкові),-

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх законних представників -ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначали, що згідно ордеру обміну вони мешкають в квартирі АДРЕСА_1.

В даній квартирі було зареєстровано п'ять чоловік: ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх донька ОСОБА_3 та її неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З 1997 року в спірній квартирі ні їх донька ОСОБА_3, ні її діти не проживають, нею не цікавляться, не приймають участі в ремонті та оплаті комунальних послуг.

Відповідно до рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_3 була визнана такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням та була знята з реєстрації, але по її проханню діти залишилися зареєстровані у вказаній квартирі.

На даний час діти мешкають за місцем реєстрації своїх батьків: ОСОБА_7 та ОСОБА_4

У зв'язку з чим, з урахуванням уточненої позовної заяви, просили суд визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстрації.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3 - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вони просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги, посилаючись на ті обставини, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказують, що суд розглянув справу без законних представників неповнолітніх відповідачів, а саме, без ОСОБА_3 - матері дітей та ОСОБА_4, батька ОСОБА_6 Зазначають, що судом не було надано правової оцінки доказам, а саме актам, що містяться в матеріалах справи, в яких зазначено, що відповідачі ніколи не проживали в зазначеній квартирі, не приїздили до позивачів і не ставили питання про право користування спірною квартирою та проживання з ними.

Законні представники відповідачів надали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримували апеляційну скаргу.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Відповідач ОСОБА_7, та представники третіх осіб Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 100, 101,108,109).

Вислухавши пояснення позивачів, законних представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції керувався тим, що неповнолітні відповідачі не мають можливості проживати в зазначеній квартирі без батьків, у зв'язку з чим їх не проживання на цій житловій площі відбулося з поважних причин, тому правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням відсутні.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам процесуального закону не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовим доказами та не заперечується сторонами, що квартира 22, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не приватизована, наймачем квартири є ОСОБА_1

На зазначеній житловій площі, крім нього, зареєстровані ОСОБА_2 - його дружина, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - їх онуки ( а.с.4 ).

Наймачем спірної квартири відповідно до ордеру був ОСОБА_9 - батько відповідача ОСОБА_1, внаслідок обміну між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, згідно ордеру № 892 від 21 квітня 1981 року наймачем двох кімнат цієї квартири став ОСОБА_1 (а.с.118, 119 ).

Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради у місті Харкові № 57/2 від 20 березня 2007 року була передана третя кімната у цій квартирі житловою площею 16,8 кв. метрів у користування ОСОБА_1 та членам його сім'ї, яка складається з п'яти осіб, (а.с. 9).

Неповнолітні відповідачі були зареєстровані в цій квартирі в 2007 році (а.с. 4 ).

Проте, на зазначеній житловій площі вони ніколи не проживали, безспірно встановлено, що місцем їх постійного проживання було та є місце проживання їх батьків.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 - мати дітей, підтвердила, що діти з моменту народження проживають з батьками, місцем їх постійного проживання зараз є квартира АДРЕСА_1. За місцем свого постійного проживання вони відвідують загальноосвітні навчальні заклади, знаходяться на обліку в лікувальних закладах. В спірній квартирі не проживають у зв'язку з тим, що вони не мають вільного доступу до квартири.

Аналогічні пояснення надав ОСОБА_4 батько ОСОБА_6

Крім визнання обставин не проживання неповнолітніх відповідачів в спірній квартирі з моменту їх реєстрації, їх батьками зазначені обставини також підтверджуються письмовими доказами, які є в матеріалах справи, зокрема, актами від 21 жовтня 2012 року та від 17 липня 2017 року, в яких зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ніколи не проживали в спірній квартирі (а.с. 5, 21).

Із довідок комунальних закладів охорони здоров'я вбачається, що відповідачі з моменту народження не перебували на обліку за місцем їх реєстрації, а саме, в АДРЕСА_2 (а.с.53, 54).

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2013 року, ОСОБА_3 була визнана такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 (а.с. 56 - 61).

Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що ОСОБА_3 з 1997 року не проживає в спірний квартирі. Зазначених обставин вона не заперечувала і в суді апеляційної інстанції, вказувала, що постійно проживає з дітьми та ОСОБА_4, з яким перебуває в фактичних шлюбних відносинах, в квартирі 65 будинку 12 4-го мікрорайону міста Первомайськ.

Батьки неповнолітніх відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 також зареєстровані та постійно проживають в місті Первомайськ ( а.с. 8).

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що батьки неповнолітніх відповідачів будь - якого відношення до спірної квартири не мають, зареєстровані та проживають в місті Первомайськ.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» неповнолітнім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 забезпечені належні умови проживання з їх батьками.

Відповідно до частин 2-4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України ) місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Отже, за законом місцем проживання неповнолітніх відповідачів є місце проживання їх батьків, де вони фактично проживають з дня народження.

Реєстрація в спірній квартирі не породжує у них право на користування цією квартирою, оскільки у встановленому законом порядку на спірну житлову площу вони вселені не були, право на користування цією квартирою не набули.

Посилання суду першої інстанції на ті обставини, що позивачі визнавали за ними право користування зазначеним житловим приміщенням, не можуть бути визнані правильними, оскільки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Із матеріалів справи вбачається, що при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою, позивачі відмовилися від позову про визнання неповнолітніх онуків такими, що втратили право користування цим житловим приміщення (а.с. 56-57).

Проте, з 2013 року право неповнолітніх на користування цією квартирою не було у будь - який спосіб реалізовано.

Разом з тим, факт реєстрації в зазначеній квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, місцем проживання яких за законом є місце проживання їх батьків, де вони фактично з дня народження і проживають, створює для позивачів негативні наслідки майнового характеру, оскільки розмір плати за комунальні послуги нараховуються із розрахунку до кількості осіб, зареєстрованих за певною адресою, і через це вони повинні сплачувати за більшу кількість послуг, ніж користуються.

В суді апеляційної інстанції законні представники відповідачів зазначили, що комунальні послуги за квартиру вони не сплачують, хоча позивачі на цьому наполягали.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 71 Житлового кодексу України ( далі ЖК України ) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а в разі спору судом.

При розгляді справи як в суді першої так і апеляційної інстанції відповідачами не надано доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання відповідачів в зазначеній квартирі.

Доводи законних представників про те, що вони не мають доступу до цієї квартири, не можуть бути визнані поважними причинами не проживання неповнолітніх відповідачів на цій житловій площі, оскільки протягом 10 років їх батьки будь - яких заходів щодо реалізації права дітей на проживання в квартирі за місцем їх реєстрації не вживали, комунальні витрати не сплачували, позовів до суду після жовтня 2013 року щодо вчинення перешкод неповнолітнім у користуванні спірним житловим приміщенням не заявляли.

Вищезазначеними судовими рішеннями було відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, заявленого нею в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про поновлення порушеного права, тобто судовими рішеннями встановлено, що з 1997 року ОСОБА_3, а з 2007 року і її дітям, перешкоди у користуванні квартирою позивачами не чинилися (а.с. 56 -61)

Отже, колегія суддів вважає, що встановлені по справі обставини безспірно свідчать про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з дня народження мали інше постійне місце проживання, а саме з батьками в місті Первомайськ. Квартирою АДРЕСА_3 ніколи не користувалися, їх батьки не вживали заходів щодо реалізації прав дітей на проживання за місцем реєстрації, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Крім того, суд першої інстанції при ухваленні рішення відмовив у визнанні такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7,ОСОБА_4, хоча до них таких вимог заявлено не було та в якості відповідачів до участі у справі притягнуті вони не були, а брали участь у справі в якості законних представників неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 2-3, 36).

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим на підставі пунктів 2,4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню.

Колегія судів ухвалює нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольняє частково та визнає ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3

Проте, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зобов'язання Департаменту реєстрації Харківської міської ради зняти відповідачів з реєстрації за зазначеною адресою, оскільки департамент не притягнутий до участі у справі в якості відповідача, у зв'язку з чим на нього не можуть бути покладені будь - які обов'язки судовим рішенням.

Крім того, Департамент реєстрації Харківської міської ради є уповноваженим державою реєстраційним органом та за законом або судовим рішенням зобов'язаний здійснювати реєстрацію фізичних осіб або зняття їх з реєстрації. У зв'язку з чим, ухвалення судового рішення з цього питання при відсутності відмови цього органу у реєстрації або знятті з реєстрації не потребує.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Оскільки в позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2 не містяться вимоги щодо стягнення судових витрат по сплаті судового збору, то колегія суддів не вирішує питання щодо їх розподілу.

На підставі викладеного, статті 29 ЦК України, статті 71 ЖК України, керуючись статтями 367, 368, пунктом 2 частини 1 статті 374, пунктами 2, 4 частини 1 статті 376, статтями 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_3

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

О.В. Маміна