Провадження №22-ц/772/53/2018
Головуючий у суді першої інстанції Лисенко Т. Ю.
Доповідач :Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 рокуСправа № 138/3060/16-цм. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Копаничук С.Г., секретар - Агеєва Г.В., за участі: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 та представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Лисенко Т.Ю. в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, повний текст складено 03 липня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, відповідно до остаточних позовних вимог, просила: стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 383270,32 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що 29 жовтня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір найму (оренди) транспортних засобів, який був нотаріально посвідчений. Позивач передала ОСОБА_6 у користування автомобіль марки DAF, моделі 95.430XF, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належав ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Строк дії даного договору три роки, до 29 жовтня 2012 року.

27 вересня 2012 року Могилів-Подільським ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, на підставі заяви ОСОБА_5, на ім'я ОСОБА_6 видано свідоцтво про реєстрацію вказаних транспортних засобів для участі в міжнародному русі серії НОМЕР_3.

05 березня 2014 року позивач звернулась до Могилів-Подільського ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області із заявою про анулювання свідоцтва про реєстрацію для участі в міжнародному русі.

У заяві про зміну предмету позову ОСОБА_5 вказує, що у лютому 2013 року ОСОБА_6 оформив довіреність на право користування вказаним транспортним засобом.

18 лютого 2013 року ОСОБА_2 перетнув митний кордон України в напрямку Туреччини. В березні 2013 року на поромі, яким транспортувався автомобіль, сталось загорання, внаслідок якого був пошкоджений спірний автомобіль та причіп.

На час подачі позову вказані транспортні засоби на територію України не повернуто.

На думку ОСОБА_5, ОСОБА_2, заволодів належним їй майном без достатніх правових підстав, внаслідок чого позивачу завдана шкода у виді знищення майна.

Оскільки повернути транспортні засоби немає можливості, Вусата звернулась до суду для відшкодування їх вартості.

Крім того, позивач вказує, що внаслідок незаконних дій відповідача їй довелось неодноразово звертатись до суду за захистом порушених прав, внаслідок чого вона зазнала глибоких душевних хвилювань, а тому їй також було завдано моральної шкоди, яку ОСОБА_5 оцінює в 10000 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2017 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 383270,32 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Також просить зупинити виконавчі провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_5

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивовано тим, що рішення суду є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, по закінченню договору найму ОСОБА_5 не вимагала від ОСОБА_6 повернення автомобіля та продовжувала отримувати за це орендну плату; автомобіль перейшов до ОСОБА_6 на законних підставах і останній передав його ОСОБА_2 для здійснення перевезення; оскільки, ОСОБА_2 був зятем позивача, тому їй було відомо про те, що в березні 2013 року відповідач поїхав у рейс, та одразу після загоряння він повідомив ОСОБА_5 про даний випадок; суд не взяв до уваги, що ОСОБА_5 зверталась до суду із позовом до ОСОБА_6 про повернення даного автомобіля, однак від позову відмовилась; також ОСОБА_2 вважає, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на 18 лютого 2013 року, належні ОСОБА_5 транспортні засоби перебували у володінні ОСОБА_2 та саме під його керуванням перетнули кордон, були поміщені на паром, де сталась пожежа, внаслідок якої транспортні засоби отримали пошкодження. Існування належним чином оформлених, відповідно до вимог чинного законодавства України, договірних відносин між сторонами, а від так наявності у відповідача правових підстав для набуття, належного позивачу майна, судом не встановлено. Повернути транспортні засоби можливості у позивача немає. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості безпідставно набутого майна. Також суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, зазначений у позові відповідає розумності та характеру моральних страждань позивача.

Колегія суддів із висновком суду першої інстанції не погоджується оскільки судом першої інстанції не з'ясовано всіх обставин справи, які необхідні для вирішення спору та неправильно застосовані норми матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником автомобіля марки DAF, моделі 95.430XF, 2003 року випуску, шасі № НОМЕР_4, тип ТЗ Бортовий-С, реєстраційний номер НОМЕР_1, та причепу, 2002 року випуску, шасі № НОМЕР_5, тип ТЗ Причіп-платформа-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2.

29 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір найму (оренди) вказаних транспортних засобів, який нотаріально посвідчений.

Пунктом 4.1 Договору сторони погодили строк дії даного договору три роки - до 29 жовтня 2012 року.

27 вересня 2012 року, на підставі заяви ОСОБА_5, на ім'я ОСОБА_6 видано Свідоцтва про реєстрацію належних позивачу транспортних засобів для участі в міжнародному русі.

12 квітня 2013 року, ОСОБА_6 видав довіреність на ім'я ОСОБА_2, якою уповноважив останнього, користуватися з правом тимчасового використання ТЗ за межами України, розпоряджатися вказаним транспортним засобом.

04 березня 2013 року вказані транспортні засоби були завантажені ОСОБА_2 на паром в м. Зонгулдак, Туреччина, на якому сталась пожежа, в результаті якої транспортні засоби були пошкоджені і не могли технічно рухатись.

Довіреність, на ім'я ОСОБА_2 скасовано ОСОБА_6 06 березня 2014 року (а.с.83).

05 березня 2014 року ОСОБА_5 подала до Могилів-Подільського ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області заяву про анулювання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу для участі в міжнародному русі.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції керувався статтями 1212, 1213 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 2 ч. 2 цієї статті, положення статті 1212 застосовується також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Дана норма вказаної статті є фундаментальною підставою, якою відповідач обґрунтував свої вимоги.

Підставою для стягнення саме коштів з відповідача позивач зазначає ст. 1213 ЦК України, відповідно до якої, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість. Цією ж статтею ЦК України керувався і суд першої інстанції.

Аналіз норми ст. 1212 ЦК України, дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

В правовій позиції, висловленій у Постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, вказано, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу

Такі ж правові висновки в подібних правовідносинах наведено в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012, від 17.06.2014 у справі № 13/096-12, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13, від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір найму спірних транспортних засобів, який був нотаріально посвідчений.

Відповідно до Договору, строк дії якого три роки, наймач (ОСОБА_6) має право користуватись транспортними засобами відповідно до їх цільового призначення без будь-яких обмежень, з правом тимчасового виїзду за кордон (п. 2.1 Договору). Відповідно до п. 7.2 Договору наймач має право самостійно здійснювати використання транспортних засобів у своїй діяльності та без згоди Наймодавця, укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортних засобів.

Для участі в міжнародному русі ОСОБА_6 отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на вантажний автомобіль та на причіп.

Вказані свідоцтва є тимчасовими, і строк дії кожного з них до 27 вересня 2017 року (Т.1 а.с.200-201).

12 квітня 2013 року ОСОБА_6, на підставі договору найму транспортного засобу, видав довіреність строком на три роки, якою уповноважив ОСОБА_2 користуватися з правом тимчасового використання транспортного засобу за межами України та розпоряджатись вантажним автомобілем.

В свою чергу ОСОБА_5 27 листопада 2009 року видала довіреність ОСОБА_2 з правом користуватись спірним причепом з можливістю його використання за межами України. Довіреність видана на п'ять років. Копія цієї довіреності знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0000021 порушеного за ч. 1 ст. 190 КК України, яке було досліджено колегією суддів.

Видача вказаних довіреностей ОСОБА_6 на вантажний автомобіль, і ОСОБА_5 на причеп, підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (Т.1 а.с. 84-86).

В протоколі пожежі складеного працівниками пожежної охорони Туреччини, копія якого міститься в матеріалах цього ж кримінального провадження, 04 березня 2013 року о 18 год. 18 хв. на верхній палубі порома на автостоянці сталась пожежа, внаслідок якого, крім іншим автомобілів, вогнем були пошкоджені і спірні транспортні засоби. В даному протоколі згадується прізвище ОСОБА_2, в якого були документи на спірні автомобілі.

Сторони у справі не заперечували, що спірні транспортні засоби після пожежі залишились перебувати на території республіки Туреччина.

Після цих подій, 11 вересня 2013 року, ОСОБА_5 за власною заявою скасувала видану нею на ім'я ОСОБА_2 вище згадану довіреність на причіп.

06 березня 2014 року ОСОБА_6 за власною заявою скасував видану ним ОСОБА_2 вище згадану довіреність на вантажний автомобіль.

Отже, встановлено, що спірні транспортні засоби ОСОБА_5 передала добровільно ОСОБА_7 на підставі укладеного договору найму, умовами якого передбачено повернення спірних транспортних засобів саме ним. ОСОБА_7, в свою чергу, не користуючись своїми правами, як наймача, передав дані транспортні засоби відповідачу, який на законних підставах користувався ним. Законність підстав користування ОСОБА_2 спірними транспортними засобами, а саме наявність всіх необхідних документів, підтверджується самим фактом безперешкодного перетину ОСОБА_2 цими транспортними засобами українсько-турецького кордону.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Проаналізувавши хронологію подій, та обставини, при яких даний автомобіль вибув з володіння власника - ОСОБА_5, та на яких правових підставах володів цим транспортним засобом ОСОБА_2, колегія судді прийшла до висновку, що, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а саме договору найму транспортного майна, а не статтями 1212 та 1213 ЦК України, на яку посилалась позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Судом першої інстанції невірно вказано у мотивувальній частині рішення суду про відсутність довіреностей виданих ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 в 2012 році, оскільки вказана судом обставина спростовується матеріалами справи, в тому числі, повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей, про який згадувалось вище.

Суд першої інстанції, не встановивши всіх обставин у справі, необхідних для вирішення даного спору, прийшов до помилкового висновку, про відсутність між сторонами договірного характеру правовідносин, а від так про наявність підстав стверджувати про безпідставність набуття відповідачем спірних транспортних засобів, і як наслідок, суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права.

За правилом п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставами, зокрема, для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 червня 2017 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна та стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4822 грн. 32 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Повний текст буде виготовлено через 5 днів.

Головуючий: /підпис/ Сало Т.Б.

Судді: /підпис/ Ковальчук О.В.

/підпис/ Копаничук С.Г.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.