Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 501/2441/15-ц

провадження № 61-1353 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт»,

треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5

представник відповідача, представник третьої особи - ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представник третьої особи - ОСОБА_7

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Бабія А. П., Варикаші О. Д., Станкевича В. А., від 15 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП»), треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказу першого заступника директора державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що її звільнення з підприємства на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки проведено без попередньої згоди Незалежної профспілки працівників Іллічівського морського торговельного порту, членом якої вона є.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд: визнати наказ першого заступника директора підприємства від 23 квітня 2015 року № 234/0-1 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити ОСОБА_3 в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на посаду техніка третього терміналу; стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 27 квітня 2015 року по час ухвалення рішення суду; рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано наказ першого заступника директора ДП «ІМТП» від 23 квітня 2015 року № 234/0-1 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, незаконним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_3 в ДП «ІМТП» на посаду техніка третього терміналу.

Стягнуто з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 27 квітня 2015 року по 21 березня 2016 року в розмірі 50 675 грн 34 коп.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося за відсутності згоди відповідного профспілкового органу на її звільнення. На звернення суду президія Незалежної профспілки працівників ІМТП не надала згоди на звільнення позивача.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що рішення профспілкових органів про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необґрунтованими, неаргументованими, не містять правове обґрунтування незаконності звільнення працівника та відповідних фактичних обставин, за яким розірвання трудового договору з ОСОБА_3 є порушенням саме її законних прав. Вважав, що позивач була звільнена з дотриманням вимог чинного законодавства за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

14 липня 2016 рокуОСОБА_3подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення працівника без згоди виборного органу профспілкової організації допускається тільки в разі відсутності в рішенні виборного органу аргументації з посиланням на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника. Разом з тим, апеляційним судом безпідставно надано оцінку обґрунтованості самого рішення профспілкового органу. Крім того, ОСОБА_3 вважала, що рішення профспілкового органу містить не тільки достатнє правове обґрунтування незаконності її звільнення з посиланням на грубе порушення статей 42, 43, 49-4 КЗпП України, але й містить достатньо чітку аргументацію даних відмов. ОСОБА_3 також посилалась на те, що апеляційний суд взагалі не взяв до уваги, що позивачка була звільнена з підприємства на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що є недопустимим, оскільки при зміні внутрішньої (реорганізації) структури підприємства, у відповідності до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 червня 2012 року № 6-65 цс 12, працівники підлягають звільненню тільки з підстав скорочення чисельності або штату працівників. Судом установлено, що питання щодо переважного права залишення її на роботі не вирішувалось у зв'язку з тим, що структурний підрозділ порту - третій термінал ліквідовано. Разом з тим, апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що ДП «ІМТП» як юридична особа зі своїми чотирма іншими структурними підрозділами продовжує свою діяльність і що у відповідності до вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України та статей 42, 42-1 КЗпП України, питання щодо переважного права залишення позивачки на роботі не вирішувалося. Отже, вважала, що апеляційний суд скасовуючи законне рішення суду першої інстанції фактично провів новий розгляд справи з переоцінкою доказів та висновків суду першої інстанції.

17 жовтня 2016 року ДП «ІМТП» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначало, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

13 липня 2017 року директором порту - Крижановським С. В. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ пояснення, в яких зазначено, що рішення профспілки є повністю необґрунтованим щодо наведення правових підстав та посилань на норми саме трудового законодавства, яке може бути підставою для відмови у наданні згоди на звільнення працівника.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Встановлено, що 23 січня 2015 року відповідачем було видано наказ про зміни в організації виробництва та праці № 28, відповідно до пункту 1 якого передбачено ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 терміналу» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис.

23 квітня 2015 року ДП «ІМТП» видано наказ № 234/0-1 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_3 з 27 квітня 2015 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2, 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що ОСОБА_3 є членом незалежної профспілки працівників ІМТП.

Відповідно до рішення президії Незалежної профспілки працівників ІМТП зазначеного в протоколі від 22 липня 2015 року № 14 питання щодо розгляду подання роботодавця на отримання попередньої згоди на звільнення працівників, які не входять до складу виборних органів профспілки та його структурних утворень покладено саме на президію Незалежної профспілки працівників ІМТП.

Разом з тим, встановлено, що з відповідним поданням до виборного органу даної профспілки на отримання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_3 підприємство не зверталося.

Відповідно до статті 43 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Відповідно до протоколу № 22 засідання президії незалежної профспілки працівників ІМТП від 21 жовтня 2015 року профспілковий орган не надав згоду на звільнення позивачки.

Таке рішення профспілковий орган з посиланням на норми матеріального права обгрунтовував в тому числі і тим, що ДП «ІМТП» грубо порушено трудові права членів Незалежної профспілки та самої профспілки, та передбачені процедури статтями 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України, статтями 22, 39 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії їх діяльності».

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що прийняте з цього приводу профспілковим органом рішення не мало обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення ОСОБА_3

Відповідно до наказу від 23 січня 2015 року № 28 про звільнення, підставою розірвання трудового договору зазначено пункт 1 статті 40 КЗпП України.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Правильними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням норм трудового законодавства, зокрема без згоди незалежної профспілки працівників Іллічівського морського торговельного порту.

Ураховуючи те, що наказом підприємства № 28 від 23 січня 2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис - ліквідовано, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді техніка 3 терміналу ДП «ІМТП» необхідно змінити, та поновити ОСОБА_3 на посаді техніка у цьому підприємстві.

Отже, встановивши, що під час звільнення позивача не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо поновлення позивача на роботі та враховуючи положення ст. 235 КЗпП України обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року скасувати. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_3 на посаді техніка третього терміналу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» змінити, поновити ОСОБА_3 на посаді техніка ДП «Іллічівський морський торговельний порт».

У іншій частині рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В М. Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило