Справа № 639/224/16-ц
Провадження № 2/639/39/18
18 січня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Гаврилюк С.М.
при секретарі судового засідання - Макушенко Т.В.,
за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Приватне підприємство фірма «Лідер» про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 01.11.2007 по 02.02.2014 року позивач на підставі договорів оренди нежитлового приміщення від 01.11.2007, 01.10.2010 та 01.09.2013, укладених між нею та Приватним підприємством фірмою «Лідер» в особі директора Діденко Л.В., орендувала приміщення площею 45 кв.м. в нежитловій будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, яке належить Приватному підприємству фірмі «Лідер» на праві приватної власності. У грудні 2012 року відповідач ОСОБА_3, як представник ПП фірми «Лідер», запропонував позивачу придбати у ПП фірми «Лідер» 15/100 частин нежитлових приміщень орієнтовано площею 90 кв.м., вартістю 500 доларів США за 1 кв.м, у будівлі за адресою: АДРЕСА_2, на що позивач погодилась.
У зв'язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Позивач та представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Ухвалою суду від 25.01.2016 року та від 22.02.2016 року задоволено заяви представника позивача про забезпечення позову накладено заборону на відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , накладено заборону на відчуження у будь-який спосіб транспортних засобів, які належать ОСОБА_3, а саме: КАМАЗ 5410, (1983), червоний, № дв. НОМЕР_3, № шас. НОМЕР_4, днз НОМЕР_5, Свідоцтво НОМЕР_6, дата видачі 19.02.2000 р., МРЕР № 1 ГУМВСУ Харків; ОДАЗ 9370, (1983), червоний, № шас. НОМЕР_7, днз НОМЕР_8, Свідоцтво НОМЕР_9, дата видачі 25.02.2000 р., МРЕР № 1 ГУМВСУ Харків; ОДАЗ 9370, (1896), сірий, днз НОМЕР_10, Свідоцтво НОМЕР_11, дата видачі 06.05.2003 р., МРЕР № 1 ГУМВСУ Харків. (а.с. 97-98, 124 том 1).
Ухвалою суду від 22.02.2016 року відмовлено відповідачеві ОСОБА_3 у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову (а.с.119 том 1).
Відповідач, який відповідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи , у судове засідання не з'явився. Щодо причин особистої неявки, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України, ОСОБА_3 суд не повідомив, отже не з'явився в судове засідання без поважних причин.
Телефонограмою від 18.01.2018 ОСОБА_3 просив перенести судове засідання у зв'язку із зайнятістю представника відповідача ОСОБА_6 в іншому засіданні в м. Дніпрі.
Представник відповідача ОСОБА_6 та третя особа ПП фірма «Лідер», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з'явилися, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини особистої неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд зі згоди позивача та представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Договір купівіл-продажу, згідно вказаних розписок, відповідач зобов'язався укласти в місячний термін після одержання свідоцтва на право власності на вказане нерухоме майно (том 1, а.с. 41-43).
Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2013 за індексним номером 9006495, нежитлові будівлі літ. «А-1» (магазин офіс) загальною площею 185,70 кв.м; літ. «Б-1» (склад) загальною площею 13,30 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, на праві приватної власності належать Приватному підприємству фірма «Лідер» (а.с. 44), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 45).
Проте, вказаний лист відповідачем не отримано та повернено на адресу відправника, тобто ОСОБА_1, за закінченням терміну зберігання (том 1, а.с. 79).
У відповідності до частин 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Виходячи з положень ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Частинами 1, 2 ст. 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Про що також зазначено у правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно відомостей, які містяться на офіційному сайті Національного Банку України станом на 04 вересня 2017 року 100 доларів США становить 2574,8384 гривень.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Проценти, зазначені в ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, у тому числі безпідставно одержаними та збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України).
У випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами розмір процентів не встановлений, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно з якою, якщо не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Так, Верховний Суд України в постанові від 24.01.2006 № 14/130 дійшов висновку про застосування ст. 1048 ЦК України до аналогічних спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено.
Станом на 28.08.2013, тобто на дату безпідставного одержання відповідачем грошових коштів, НБУ встановив курс гривні до долара США, який за 100 дол. США складав 799,3000 грн, що відповідає відомостям, викладеним на офіційному сайті Національного Банку України.
Проте, суд не вбачає підстав щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача розміру інфляційних витрат, розрахованого позивачем за період з 28.08.2013 по 06.09.2017, який складає 354563,88 грн, виходячи з наступного.
Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була безпідставно отримана відповідачем, індексації не підлягає .Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.
Суд, відмовляючи позивачеві у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, зазначає наступне.
Відповідно до положень ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав та законних інтересів.
Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Зазначений перелік дій, внаслідок яких особа може зазнавати моральної шкоди, безперечно не є виключним та не перелічує всі випадки, коли особі завдається моральна шкода. Отже, правильним є визначення моральної шкоди, яке надається п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1195 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Отже, розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.
Стаття 1167 ЦК встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача. При цьому треба враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить та інші обставини.
Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивачка визначає її розмір, виходячи з особистих міркувань, при цьому не зазначає в чому виявилися її моральні чи фізичні страждання або інші негативні явища, які, на її думку, були завдані діями ОСОБА_3 При цьому позивачем та її представником у судовому засіданні зазначено, що відсутні будь-які докази щодо підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату правової допомогина підставі договору про надання правової допомоги від 16.12.2015 (том 1, а.с. 84-86) та квитанції № 0386574 від 16.12.2015 (том 1, а.с. 88).
Згідно вимог ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 та ст. 629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Виходячи з ч. 3 вказаної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А пунктом 3 ч. 2 цієї статті визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем, що підтверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 2), судовий збір у сумі 5295,06 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,61 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 8, 11, 16, 22, 23, 192, 524, 533, 536, 625, 627-629, 632, 901, 903, 1048, 1167, 1212-1214 Цивільного кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Приватне підприємство фірма «Лідер» про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 23.01.2018 року.

Суддя С. М. Гаврилюк