Номер провадження: 22-ц/785/6425/18
Номер справи місцевого суду: 511/759/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа Державна міграційна служба Головного управління в Одеській області Роздільнянського районного відділу

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року у складі судді Панчук А.І.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Державна міграційна служба Головного управління в Одеській області Роздільнянського районного відділу про втрату користування житлом та зняття в примусовому порядку ОСОБА_3 з реєстрації в с. Старокостянтинівка, вул. Центральна, №2, Роздільнянського району Одеської області.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судом не було враховано, що житловий будинок №2 по вул. Центральній с.Старокостянтинівка Роздільнянського району Одеської області до 1982 року належав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була його рідною бабусею. На момент смерті в 1982 році ОСОБА_5 будь-яких правовстановлюючих документів на будинок, оформлених на імя ОСОБА_4 не було. З 1982 року, після смерті ОСОБА_4 особовий рахунок на житловий будинок був переоформлений на його імя і він вважався одноособовим власником даного будинку. На момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 він вже мешкав в зазначеному будинку та 04.04.2008 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. В 2009 році шлюб було розірвано та відповідачка звільнила зазначене помешкання та з цього часу не проживає в ньому. Судом першої інстанції не враховано, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об&aло;apos;єктів права спільної сумісної власності подружжя. На даний час він є одноособовим власником будинку, а тому вважає, що його права щодо використання права на будинок в повному обсязі порушуються тому виникла необхідність в усуненні перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала, підтвердила, що будинок не є обєктом спільної сумісної власності, і в ньому вона не проживає протягом кількох років з часу розлучення, проживає в м.Одесі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що будинок придбаний під час перебування у шлюбі і вимоги пред"явлено до третьої особи. Проте погодитись з такими висновками неможна.

З копій листів погосподарської книги за 1980-1982 року вбачається, та підтверджується довідкою Бецилівської сільської ради від 09.07.2018 року, що будинок, який знаходиться в с. Старокостянтинівка, вул. Центральна, №2, Роздільнянського району Одеської області належав ОСОБА_4, яка є матірю ОСОБА_6, який є батьком позивача.

ОСОБА_4 померла 31.08.1982 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.09.1982 року.

ОСОБА_6 помер 13.02.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15.02.2011 року.

Відповідно до даних наданих Бецилівською сільською радою з 1982 року особовий рахунок на житловий будинок, в с. Старокостянтинівка, вул. Центральна, №2, який належав ОСОБА_4 переоформлено на ОСОБА_2, що підтверджується копіями листі по господарської книги за 1983-1985 роки,1986-1990 роки,1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки.

Отже, позивач починаючи з 1983 року постійно мешкає у вказаному будинку.

З 15.03.1986 ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3.

З копії погосподарських книг за 1991по 1995 роки, за 1996 по 2000 роки, з 2001 ро 2005 роки, з 2006-по 2010 роки вбачається, що ОСОБА_3 з 1991 року була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.

04.04.2008 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться в с. Старокостянтинівка, вул. Центральна, №2, Роздільнянського району Одеської області.

19.08.2009 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідно до довідки про склад сімї, виданої Бецилівською сільською радою 14.03.2018 за №96 в будинку за №2 по вул. Старокостянтинівка, Роздільнянського району Одеської області проживає ОСОБА_7, яка є жінкою позивача та їх спільний син ОСОБА_8.

З довідки Бецилівської сільської ради від 14.03.2018 №95 вбачається, що ОСОБА_3 з 2009 року за адресою с. Старокостянтинівка, вул. Центральна, №2, Роздільнянського району Одеської області не проживає та не проживала.

Факт того, що вказаний будинок належав позивачу до одруження з ОСОБА_3 відповідач підтвердила в суді першої та апеляційної інстанції та не заперечувала проти цього. Відповідач також підтвердила, що не зверталася до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину будинку.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.264 ЦПК України обставин, якими обґрунтовувалися вимоги не встановив, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, підлягає скасуванню із ухваленням нового.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частино 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Оскільки власник житла має право на реалізацію передбаченого ст.ст.317,319 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування своїм майном, обставини того, що відповідач не проживає в будинку з часу розірвання шлюбу підтверджені сторонами, та письмовими доказами.

Враховуючи те, що позивач є власником будинку №2 по вул. Центральна в с. Старокостянтинівка Роздільнянського району Одеської області, суд приходить висновку, що право позивача на володіння, користування та розпорядження спірним житловим приміщенням підлягає захисту, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком №2 по вул. Центральна в с. Старокостянтинівка, Роздільнянського району Одеської області.

Так як вимога позивача щодо зняття з реєстрації заявлена до відповідача ОСОБА_3 по суті є вимогою про усунення перешкод в здійсненні права власності, обгрунтована нормами ст.ст. 405, 391 ЦК України, які відповідають виниклим відносинам, то незважаючи на певну некоректність формулювання, по суті є вимогою про захист права власності і тому може бути вирішена судом.

Рішення про усунення перешкод є підставою для зняття особи з реєстрації.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_3 будинку №2 по вул. Центральна в с. Старокостянтинівка Роздільнянського району Одеської області, в звязку з втратою права користування будинком.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.12.2018

Головуючий:

Судді: