АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/29/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області у складі:

ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,

секретар Торопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Васильківської міської ради Київської області, служба у справах дітей Бориспільської міської державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки через заборгованість по сплаті аліментів; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часів побачення з дитиною, визначення місця проживання дитини на час виїзду ОСОБА_5 за кордон -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Васильківської міської ради Київської області, служба у справах дітей Бориспільської міської державної адміністрації Київської області, посилаючись на те, що 24 липня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Фактично шлюбні відносини було припинено з осені 2012 року, дитина проживає з матірю. Весь час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та не приймав участь у її вихованні. З 2012 року ОСОБА_5 з донькою проживають з бабою та дідом в двокімнатній квартирі. Дитині забезпечені гідні умови проживання, навчання, розвитку та гармонічна атмосфера оточення.

Відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивачки та дитини, а з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в її вихованні.

Вищевикладені обставини, на її думку, свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обовязки, покладені на відповідача законом.

Згідно висновку Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області №246/01.01.16 від 25 травня 2015 року, виконавчий комітет як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_6 щодо малолітньої ОСОБА_7

Крім того, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 серпня 2013 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 23 квітня 2013 року до досягнення донькою повноліття.

Однак відповідач покладені на нього судом обовязки не виконує, аліменти жодного разу не сплачував, внаслідок чого, станом на 1 травня 2015 року утворилась заборгованість, що складає 24 233 грн. 33 коп.

Згідно ухвали Словянського міськрайонного суду Донецької області від 4 квітня 2014 року, за поданням державного виконавця ДВС Словянського МУЮ, ОСОБА_6 оголошено в розшук, як боржника.

Згідно наданого розрахунку, в звязку з простроченням сплати аліментів ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 по в/л № 2/362/1387, виданого на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області станом на 30 квітня 2015 року, розмір неустойки (пені) становить 92 759 грн.54 коп.

У звязку з тим, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів істотно змінилося її матеріальне становище (зменшилися доходи), відбулася інфляція, подорожчав продовольчий кошик, зявилися додаткові витрати на фізичний та духовний розвиток дитини, просила збільшити розмір аліментів з 1000 грн. до 2000 грн.

В ході судового розгляду ОСОБА_5 уточнювала свої позовні вимоги та остаточно просила позбавити батьківських прав ОСОБА_6 щодо малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнути із ОСОБА_6 на її користь неустойку (пеню) в сумі 11 338 грн. за період з 1 квітня 2013 року по 1 листопада 2016 року за прострочення ним сплати аліменти на її користь на малолітню доньку ОСОБА_7.

У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часів побачення з дитиною.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 1 грудня 2016 року виконавчим комітетом Васильківської міської ради було прийнято рішення про визначення способу участі батька ОСОБА_6 у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_7. Відповідно до вказаного рішення йому було призначено часи побачення з дитиною кожної другої та четвертої суботи та неділі місяців з 10 до 17 годин, а в літній період до одного місяця за домовленістю батьків.

Зазначив, що 24 грудня 2014 року він намагався скористатися своїм правом на зустріч з дитиною, за місцем її фактичного проживання, однак відповідачкою були створені перепони щодо виконання рішення органу опіки та піклування.

З огляду на вищевикладене, просив визначити спосіб його участі як батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_7 та призначити йому часи побачення з донькою ОСОБА_7 Зобовязати ОСОБА_5 не створювати перепони в побаченні з малолітньою донькою ОСОБА_7

31 березня 2017 року ОСОБА_6 уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив встановити йому часи побачення з малолітньою донькою ОСОБА_7С, кожної другої та четвертої суботи та неділі місяця з 10 до 18 години, а в літній період строком на 30 днів, а на час виїзду ОСОБА_5 за кордон встановити місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 за його місцем проживання.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року первісний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 неустойку (пеню) в сумі 11 338 грн. за період з 1 квітня 2013 року по 1 листопада 2016 року за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті заявлених вимог відмовлено.

Зустрічний позово ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_6 часи спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 кожної другої та четвертої суботи та неділі місяця з 10 до 17 години, а в літній період строком до одного місяця за домовленістю батьків.

В решті заявлених вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково з рішенням суду, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог щодо позбавлення батьківський прав ОСОБА_6 та в частині зустрічного позову ОСОБА_6, ухваливщи нове рішення про задоволення її позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 повністю.

Зокрема зазначала, що в рішенні суду першої інстанції не наведені докази її позовних вимог, як не наведені і докази, на підставі яких був задоволений позов ОСОБА_6

Також зазначила, що ОСОБА_6 ухилявся і ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню малолітньої доньки, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому повинен бути позбавлений батьківських прав через заборгованість по несплаті аліментів.

Не погоджуючись з рішенням суду в цілому, ОСОБА_6 також подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_5 відмовити повністю та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_6 в повному обсязі.

Зазначив, що в наданому позивачкою розрахунку пені відсутнє обґрунтування похідних сум, відповідно на які нараховується пеня за несплату аліментів з його сторони. Також неврахованим є доказ щодо підтвердження часткової сплати ним аліментів на дитину.

Вказав, що судом першої інстанції проігноровано факт виїзду ОСОБА_5 за кордон та документально підтверджену інформацію про відсутність позивачки більш як півроку на території України, що свідчить про те, що позивачка не займається вихованням своєї доньки. Також в рішенні суду відсутнє жодне обґрунтування щодо відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 щодо визначення місця проживання дитини на час перебування матері за кордоном.

16 січня 2018 року ОСОБА_6 скерував до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5, в якій зазначив про сумнівність підпису ОСОБА_5 в довіреності на представлення її інтересів уповноваженим ОСОБА_8 та про неправомірність участі у справі адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_5 з аналогічної підстави. Також він не погоджується з твердженнями скаржника ОСОБА_5 про її необізнаність щодо наявних в матеріалах справи копій документів та уточнення ОСОБА_6 своїх позовних вимог, оскільки зазначене спростовується технічним записом судового засідання.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягають до відхилення.

Судом встановлено, що 24 липня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

10 червня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 серпня 2013 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 23 квітня 2013 року до досягнення донькою повноліття. (Т.1 а.с. 19).

На виконання цього рішення 19 вересня 20013 року судом було видано виконавчий лист.

Згідно ухвали Словянського міськрайонного суду Донецької області від 4 квітня 2014 року, за поданням державного виконавця державної виконавчої служби Словянського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_6 оголошено в розшук, як боржника.

З розрахунку пені на несплачену суму аліментів за 2013-2016 роки вбачається, що розмір неустойки (пені) становить 11 338 грн. (Т.1 а.с 162)

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому, сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто, неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив із того, на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 серпня 2013 року у ОСОБА_6 виникло зобов'язання зі сплати аліментів, які він не виконував належним чином, а також про відсутність заперечень ОСОБА_6, які б стверджували про відсутність його вини у виникненні заборгованості по аліментам, що є підставою для стягнення неустойки (пені).

Доводи скаржника ОСОБА_6 щодо неправильного розрахунку розміру пені, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вірно встановленими обставинам справи.

При цьому, заперечуючи щодо наданого ОСОБА_5 розрахунку пені, ОСОБА_6, у свою чергу, не надано суду свого розрахунку.

Звертаючись до суду із первісним позовом ОСОБА_5 також ставила вимоги щодо позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав з підстави ухилення відповідача від виховання малолітньої доньки та через заборгованість по несплаті аліментів.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками.

Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Проаналізувавши детально дійсні обставини справи, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні об'єктивні та безсумнівні докази винної поведінки ОСОБА_6 та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно доньки ОСОБА_7, а отже й відсутні підстави позбавлення його батьківських прав.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Позивачем не обґрунтовано в чому полягає злісне небажання ОСОБА_6 виконувати свої обов'язки по вихованню дитини, до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України ).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Посилаючись на вищенаведене, встановивши обставини справи та заперечення ОСОБА_6 щодо позовних вимог ОСОБА_5 в даній частині, колегія суддів погоджується з відмовою в задоволенні вимоги позивача щодо позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав та вважає даний висновок суду вірним. Скаржником ОСОБА_5 в апеляційній скарзі не наведено доводів, які б спростовували законність рішення суду у даній його частині.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і щодо встановлення ОСОБА_6 способу його участі у вихованні дитини та призначення часів побачення із нею, оскільки даний висновок суду зроблений на підставі рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області №454 від 1 грудня 2016 року і узгоджується із запропонованим ними графіком побачень батька та дитини.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

ОСОБА_11 проживає разом з матірю ОСОБА_5, проте, остання в звязку з працевлаштуванням знаходиться за кордоном, що має тимчасовий та періодичний характер. На час перебування ОСОБА_5 за кордоном неповнолітня ОСОБА_11 проживає з бабою та дідом, де ходить до школи, здобуває відповідний розвиток та виховання. Постійним місцем проживання матері ОСОБА_5 є місце проживання баби та діда, які є її батьками.

В той же час ОСОБА_6 в апеляційному суді пояснив, що він створив нову сімю, в якій народився син, він наймає однокімнатну квартиру в м.Києві, а тому визнає, що визначення місця проживання доньки ОСОБА_11 з ним на період перебування ОСОБА_5 за кордоном не буде відповідати інтересам дитини, оскільки в даний час для цього у нього відсутні необхідні житлові та побутові умови, а також необхідно буде змінити школу по місцю його проживання на цей період.

З огляду на це, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 та зміни рішення суду в цій частині, оскільки визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_11 в період перебування ОСОБА_5 із батьком ОСОБА_6 не буде відповідати інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що визначений судом спосіб участі ОСОБА_6 у вихованні та спілкуванні з донькою є достатнім для відновлення порушеного права і відповідає інтересам самої дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять субєктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Васильківської міської ради Київської області, служба у справах дітей Бориспільської міської державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки через заборгованість по сплаті аліментів; зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часів побачення з дитиною та визначення місця проживання дитини на час виїзду ОСОБА_5 за кордон залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Судді: Н.І.Гончар

ОСОБА_2

ОСОБА_4

Повний текст постанови складено 18 січня 2018 року