Справа № 465/7234/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/5809/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 16 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третьої особи: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення способу участі батька у вихованні сина; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю третьої особи: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини та часу побачень батька з дитиною,-

встановила:

23 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визначення способу його участі у вихованні сина ОСОБА_6.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12 серпня 2014 року рішенням Франківського районного суду м. Львова між ним та відповідачем розірвано шлюб. Після розірвання їх шлюбу дитина ОСОБА_6 залишився проживати з матір'ю (відповідачем), котра одразу ж після розлучення почала створювати йому перешкоди у спілкуванні з сином. 4 вересня 2015 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради було винесене розпорядження №444 про встановлення йому (позивачу) днів та годин зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_6 З 16 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_5 відмовляється виконувати розпорядження органу опіки та піклування та забороняє йому брати участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Просить позов задовольнити.

28 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення часу побачень з дитиною, а саме: призначити час побачень ОСОБА_2 з сином у громадських місцях щосуботи з 10 до 12 години у її (матері дитини) присутності та у присутності представника Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, за бажанням дитини та при умові, що побачення не будуть негативно впливати на фізичний та психічний стан дитини.

5 липня 2017 року ОСОБА_5 подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій вона просить суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 з нею; призначити час побачень ОСОБА_2 з сином у громадських місцях у присутності її (матері дитини) та у присутності представника Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, виключно за бажанням дитини та при умові, що побачення не будуть негативно впливати на фізичний та психічний стан дитини, щосуботи з 10 до 12 години.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона не заперечувала проти побачень ОСОБА_2 з сином відповідно до встановленого графіку. Однак, після визначення часу побачень ОСОБА_2 з дитиною відповідно до розпорядження Франківської районної адміністрації від 4 вересня 2015 року він приходив на побачення не тільки у встановлений час, але і в інші дні та години, поводив себе неадекватно та агресивно, гримав у двері квартири, у грубій формі вимагав надати йому зустріч із сином, ображав її та її маму, погрожував фізичною розправою. Від такої поведінки батька син завжди лякався, боявся виходити, вночі не міг спати, скаржився на погані сни. Крім цього, ОСОБА_2 забрав сина на один день згідно графіку і повернув його лише через місяць. Виявилося, що він був на морі з сином та нареченою протягом 8-10 днів, решту часу він залишав дитину з різними людьми - друзями та переховувався від неї з сином. Крім цього, неодноразово силою забирав дитину з садочка, хотів дитину викрасти, проводив себе агресивно, неадекватно по відношенню до неї та її матері, неодноразово він їх бив у присутності дитини. З приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 вона неодноразово зверталася із заявами у поліцію та у службу у справах дітей Франківської районної адміністрації. Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалено визначити способи участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким чином: перша і третя субота місяця з 11 до 19 години у присутності матері в громадських місцях за домовленістю та за згодою дитини; під час літніх канікул з 1 серпня по 15 серпня за згодою дитини без присутності матері з повідомленням матері про місце перебування дитини.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов повністю, в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити. Зазначає, що ОСОБА_5 відмовляється виконувати розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, чинить йому перешкоди у зустрічах з дитиною, позбавляє його можливості виконувати свої права та обов'язки щодо виховання сина.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано 12 серпня 2014 року, проживають окремо. Вони є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю.

Сторони в добровільному порядку не досягли згоди щодо виховання дитини. За заявою ОСОБА_2 органом опіки Франківської районної адміністрації Львівської міської ради йому встановлено час зустрічей із сином - ОСОБА_6 та роз'яснено сторонам, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу батьків, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди іншому у спілкуванні з дитиною, ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право ставити питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною у судовому порядку.

Розпорядженням № 150 від 9 квітня 2015 року рекомендовано встановити ОСОБА_2 такі дні та години зустрічей з сином до 1 вересня 2015 року: у першу та третю суботу місяця з 9 год.30 хв. до 19 години; у другу та четверту неділю місяця з 9 год.30 хв. до 19 години; у понеділок, середу, п'ятницю з 16 год.30 хв. до 19 год. 30 хв.; з 9 години 6 серпня 2015 року до 19 години 13 серпня 2015 року.

Розпордяженням № 444 від 4 вересня 2015 року рекомендовано встановити ОСОБА_2 такі дні та години зустрічей з сином: у перші та треті вихідні місяця з 10 години суботи до 20 години неділі; щовівторка з 18 години до 9 години середи, п'яті вихідні місяця з 10 години суботи до 20 години неділі почергово з матір'ю дитини.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів малолітнього ОСОБА_6, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей визначений Сімейним кодексом України. Зокрема, особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей визначені главою 13 цього Кодексу.

Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов'язком.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Стаття 151 СК України передбачає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини та право приймати участь у її вихованні.

Окрім того, батьків законодавством зобов'язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (стаття 157 СК України).Відповідно до цієї норми питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Відповідно до ст. 141 СК України , ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно зі ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини. При встановленні способу спілкування належить дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно з ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки і піклування надав свій висновок у цій справі щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті вивчення справи, зокрема, умов проживання дитини, віку, зайнятості батьків. Висновок щодо часу надання ОСОБА_2 можливості зустрічатися з дитиною в основному є конкретним, правильним і таким, що відповідає вимогам ст.ст.153,157,159 СК України.

Суд першої інстанції визначив час зустрічей батька з дитиною тільки в першу та третю суботу місяця в присутності матері в громадських місцях. Колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині визначення зустрічей батька з дитиною тільки в громадських місцях та в присутності матері не в повній мірі враховує інтереси сторін та дитини. У суду немає підстав не брати до уваги доводи позивача в тій частині, що він бажає всебічного розвитку дитини, зокрема організувати відвідування театру, цирку, гуртків, інших заходів. Необхідності такі заходи проводити у присутності матері немає. Дитина перебуває у такому віці, коли при спілкуванні з батьком постійна присутність матері не вимагається. Також належить врахувати висновок органу опіки та піклування в частині рекомендації зустрічей з дитиною в будні дні (вівторок, середа). Щодо участі батька у вихованні дитини у час літніх канікул колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що батько зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини самостійно, а не тільки у присутності матері та обов'язково в громадських місцях.

Колегія суддів прийшла до висновку, що належить погодитися із висновками суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини сторін, врахувавши вік дитини, встановлені по справі обставини. Разом з цим визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не позбавляє батька права спілкуватися з дитиною, брати участь в утриманні сина, його вихованні; здійснювати в повному обсязі всі свої обов'язки щодо дитини.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення підлягяє зміні.

Керуючись п.1, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 16 серпня 2017 року в частині визначення способу участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінити та викласти абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Встановити ОСОБА_2 наступні дні та години зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,: перші та треті вихідні дні місяця з 10 години суботи до 20 години неділі; з 18 години кожного вівторка до 9 години середи; під час літніх канікул - з 1 по 15 серпня за згодою дитини без присутності матері з її повідомленням про місце перебування дитини».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне рішення складено 22 січня 2018 року.

Головуючий

Судді