АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участі секретаря Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 29 липня 2011 року за участю автомобіля марки «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля марки «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2, під її керуванням відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби були пошкоджені. Винним у скоєнні ДТП постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року визнано ОСОБА_2 У листопаді 2011 року вона звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» про відшкодування шкоди та рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська її позовні вимоги були задоволені, із страхової компанії було стягнуто суму страхового відшкодування. Однак, виконавче провадження з виконання вказаного судового рішення про стягнення зі страхової компанії на її користь страхового відшкодування в розмірі 40 138 грн. 52 коп. було закінчено у зв'язку з визнанням банкрутом страхової компанії. Тому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 40 638 грн. 52 коп., спричиненої в результаті ДТП.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 40 638 грн. 52 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 21 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року, 29 листопада 2011 року о 13:00 год. ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1, при проїзді нерегульованого перехрестя вул. Гоголя- вул. Чернишевського, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу транспортному засобу, який наближався до даного перехрестя проїзних частин по головній дорозі та скоїв зіткнення з автомобілем «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, яка рухалась по вул. Чернишевського. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 16.11 ПДР України. Вказаною постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 400 грн. (а.с.8).

З матеріалів справи вбачається позивач ОСОБА_3 є власником автомобіля «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2 (а.с.16).

На момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 було застраховано автомобіль «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1 у ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» (а.с.15).

ОСОБА_3 у листопаді 2011 року звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та просила стягнути з ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» на її користь 35 192 грн. стразового відшкодування та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 5 446 грн. 52 коп. матеріальної шкоди та 10 000 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 40 138 грн. 52 коп. у якості страхового відшкодування. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 500 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Зазначене судове рішення вступило в законну силу 10 квітня 2012 року (а.с.9).

З матеріалів справи вбачається постановою державного виконавця ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 21 листопада 2013 року було закінчено виконавче провадження №33911105 з виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 04 травня 2012 року щодо стягнення з ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 40 138 грн. 52 коп. у якості страхового відшкодування, у зв'язку з визнанням постановою Господарського суду м. Києва від 11 листопада 2013 року банкрутом ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» (а. с. 14).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов у порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» .

Відповідно до ст. ст. 3, 5 цього Закону метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 вказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15.

З постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року вбачається, 29 листопада 2011 року о 13:00 год. ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1, при проїзді нерегульованого перехрестя вул. Гоголя- вул. Чернишевського, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу транспортному засобу, який наближався до даного перехрестя проїзних частин по головній дорозі та скоїв зіткнення з автомобілем «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, яка рухалась по вул. Чернишевського. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 16.11 ПДР України. Вказаною постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 400 грн. (а.с.8).

Позивач ОСОБА_3 є власником автомобіля «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2 (а.с.16).

На момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 було застраховано автомобіль «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1 у ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» (а.с.15).

ОСОБА_3 у листопаді 2011 року звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та просила стягнути з ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» на її користь 35 192 грн. стразового відшкодування та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 5 446 грн. 52 коп. матеріальної шкоди та 10 000 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 40 138 грн. 52 коп. у якості страхового відшкодування. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 500 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Зазначене судове рішення вступило в законну силу 10 квітня 2012 року (а.с.9).

Таким чином, факт винуватості ОСОБА_2 в дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 29 липня 2011 року за участю автомобілів марки «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 та марки «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, а також факт спричинення внаслідок пошкодження належного позивачу автомобіля матеріальної шкоди в розмірі 40 638 грн. 52 коп. встановлені зазначеними постановою та рішенням суду, які набрали законної сили, і не підлягають доказуванню, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України.

Постановою державного виконавця ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 21 листопада 2013 року було закінчено виконавче провадження №33911105 з виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 04 травня 2012 року щодо стягнення з ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 40 138 грн. 52 коп. у якості страхового відшкодування, у зв'язку з визнанням постановою Господарського суду м. Києва від 11 листопада 2013 року банкрутом ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» (а. с. 14).

Позивач ОСОБА_3, звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами до ОСОБА_2 у даній справі у вересні 2016 року, посилалася на те, що суму страхового відшкодування їй виплачена страховою компанією за рішенням суду не була у зв'язку із визнанням банкрутом ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» та закриттям з цих причин виконавчого провадження (а.с.4-7).

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року вбачається, дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шеврале Авео», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Міні Купер», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 сталася 29 липня 2011 року (а.с.8).

Із даними позовними вимогами до ОСОБА_2 позивач ОСОБА_3 звернулася у вересні 2016 року (а.с.4-7).

Під час прослуховування технічного запису судового засідання, яке відбулося в суді першої інстанції 08 червня 2017 року апеляційним судом встановлено, що представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні під час розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року, заявляв клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі.

Отже, враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода, винним в скоєнні якої визнано відповідача ОСОБА_2, та в результаті якої позивачу ОСОБА_3 було спричинено матеріальну шкоду, сталася 29 липня 2011 року, а з даними позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_3 звернулася до суду у вересні 2016 року, тобто через п'ять років - із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого в суді першої інстанції просив представник відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у зв'язку із пропуском строку позовної давності у даній справі.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення суду першої інстанції від 21 листопада 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді