Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 517/83/16-ц

провадження № 61-308 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С.,

Погрібного С.О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Затишанська селищна рада Фрунзівського району Одеської області, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області у складі головуючого судді Меєчка О. М. від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Черевка П. М., Сватаненка В. І., Суворова В. О., від 30 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: Затишанська селищна рада Фрунзівського району Одеської області, ОСОБА_5, про встановлення нікчемності заповіту.

Свої вимоги з урахуванням уточнень позивач обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Затишшя Фрунзівського району Одеської області помер його батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина. Із метою оформлення своїх спадкових справ після смерті батька позивач звернувся до державного нотаріуса Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори, однак із матеріалів спадкової справи йому стало відомо, що за чотири дні до смерті, а саме 14 серпня 2015 року, батьком було складено два заповіти за №№ 17 та 23. Відповідно до заповіту № 23, який було посвідчено 14 серпня 2015 року секретарем Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, ОСОБА_7 заповів засноване ним сільськогосподарське фермерське господарство «Топольницький» (далі - СФГ «Топольницький») та належну йому на праві постійного користування земельну ділянку загальною площею 50 га ОСОБА_4 ОСОБА_3 зазначив, що вказаний заповіт на користь відповідача ОСОБА_4 із посиланням на вади зору не був підписаний особисто заповідачем, а на його прохання і в його присутності заповіт прочитано і підписано особисто йому відомою ОСОБА_8 Позивач вважає, що заповідач за життя не мав настільки значних вад зору, які б могли стати перешкодою у самостійному підписанні заповіту, оскільки заповідач у 2013 році пройшов стаціонарне лікування і стан його зору був стабільний без значних порушень та відхилень. Посилаючись на викладене, просив установити нікчемність оспорюваного заповіту.

Представник відповідача позову не визнав і пояснив, що оскільки у заповідача на момент посвідчення заповіту були вади зору (у нього перед очима все розпливалося), то заповіт було обґрунтовано посвідчено за участю двох свідків, які перед підписанням прочитали заповіт уголос у присутності заповідача.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 10 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року, в якій просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 6 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом із тим згідно з пунктом 6 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3-5 цього пункту, передаються до Касаційного цивільного суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу № 517/83/16-ц.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 81 року помер ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 25 вересня 2015 року серії НОМЕР_1; після його смерті відкрилася спадщина.

Із заявою про прийняття спадщини у порядку спадкування за законом до державного нотаріуса Великомихайлівської державної нотаріальної контори Одеської області Шавші Г. М. звернувся 25 вересня 2015 року ОСОБА_3 - син померлого, у зв'язку з чим нотаріусом відкрито спадкову справу за № 476/2015.

У встановлений шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем Затишанської селищної ради Фрунзівського району, також звернувся ОСОБА_4

Установлено, що за свого життя 14 серпня 2015 року ОСОБА_7 зробив розпорядження, за яким на випадок своєї смерті заповів засноване ним СФГ «Топольницький» та належну йому на праві постійного користування земельну ділянку площею 50,00 га, яка надана на підставі державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Таким чином, за цим заповітом спадкоємцем призначено ОСОБА_4, який, як установлено, не є родичем спадкодавця.

Відповідно до заповіту, посвідченого Затишанською селищною радою Фрунзівського району Одеської області 14 серпня 2015 року о 16 год. 20 хв. та зареєстрованого в реєстрі за № 23, у зв'язку з фізичною вадою (вада зору) заповідач не міг особисто підписати заповіт, тому на його прохання і в його присутності заповіт прочитано і підписано особисто йому відомою ОСОБА_8, у присутності запрошених ним свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Також вказано, що на прохання заповідача заповіт записано секретарем селищної ради за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (шляхом комп'ютерного набору) та у ньому містяться підписи вказаних вище осіб: ОСОБА_8 і свідків. У посвідчувальному написі вказано, що заповіт посвідчено 14 серпня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за № 23 в смт Затишшя Фрунзівського району Одеської області Кошелєвою Т. І. - секретарем Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, яка записала його зі слів заповідача і в зв'язку з фізичною вадою (вада зору) за його дорученням та в присутності Кошелєвої Т. І. текст заповіту підписано ОСОБА_8

У заповіті зазначено, що заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання в присутності запрошених ним свідків, що вказані вище, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи. Також перевірено дієздатність заповідача ОСОБА_7

У зв'язку зі станом здоров'я заповіт складено та посвідчено вдома за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до наданого позивачем медичного висновку консультативної поліклініки Одеського центру мікрохірургії ока ОСОБА_7, 1931 року народження, перебував на стаціонарному лікуванні з 14 по 21 жовтня 2013 року та 15 жовтня 2013 року йому було проведено оперативне втручання, після чого рекомендовано прийом ліків під наглядом окуліста за місцем проживання та контроль у центрі мікрохірургії ока через 7-10 днів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначив про те, що його батько не мав фізичних вад зору і міг самостійно підписувати документи.

Під час розгляду справи судом із метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи роз'яснювалося позивачу та його представнику про їхнє право заявити клопотання про проведення відповідної (посмертної) судової-медичної експертизи у порядку статті 143 ЦПК України для з'ясування питання про те, чи страждав спадкодавець фізичними вадами (зокрема, вадами зору), які б перешкоджали йому власноручно підписати заповіт, а також судом попереджалося про наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій. Однак ні позивач, ні його представник не заявили в суді такого клопотання.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов'язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1234 ЦК України установлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з частиною першою статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних, а також інших учасників цивільних відносин.

За приписами статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Так, частиною четвертою статті 207 ЦК України, що встановлює вимоги до письмової форми правочину, яким є й заповіт, передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з частиною другою статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України визначено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом 3 частини другої статті 1248 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Відповідно до статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Крім того, пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), визначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Пунктом 2.1 розділу II указаного Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення нотаріальні дії можуть бути вчиненні поза вказаним приміщенням, про, що в поевічувальному написі записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином (пункт 1.4 розділу III Порядку).

За приписами частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необгрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин, на які він посилався на обгрунтування своїх позовних вимог.

Зокрема, на обгрунтування свого висновку суд на підставі всебічно досліджених у справі доказів установив, що заповідач ОСОБА_7 на момент складання заповіту мав 81 рік, недієздатним чи обмежено дієздатним визнаний судом не був, тому мав право на складання заповіту; заповіт ОСОБА_7 має письмову форму та посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування; зміст заповіту, текст якого був зачитаний уголос та неодноразово роз'яснений заповідачу, був належним чином доведений до його відома у присутності двох свідків, а також запрошеної заповідачем для підписання заповіту ОСОБА_8; заповіт був фактично прочитаний уголос заповідачу в присутності свідків та відповідав його волі.

Разом із тим суд правильно вважав, що призначення ОСОБА_4 спадкоємцем є правом заповідача ОСОБА_7, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. Волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача ОСОБА_4 спадкоємцем майна відповідало його внутрішній волі.

На спростування доводів позивача про відсутність у ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту фізичних вад зору, у зв'язку з тим, що він у 2013 році пройшов лікування в спеціалізованій лікарні суд правильно зазначив, що ці обставини мали місце задовго до складання заповіту.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме частини першої статті 1257 ЦК України є помилковими, оскільки при вирішенні спору суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі всебічно досліджених доказів у справі та достатньо повно установлених обставин справи. Так, судами не встановлено обставин, які згідно з указаною нормою матеріального права є підставами для визнання заповіту нікчемним, а посилання заявника на обставину щодо часу складення заповіту не є такою обставиною, яка у розумінні норм ЦК України є підставою для визнання його нікчемним.

Крім того, посилання заявника у касаційній скарзі на те, що, аналізуючи текст оспорюваного заповіту на предмет відповідності нормам законодавства щодо його форми та порядку посвідчення, можна дійти висновку щодо наявності численних суттєвих порушень, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій при вирішенні спору по суті заявлених вимог, і суди на підставі наявних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати нікчемним заповіт.

Разом із тим посилання заявника у касаційній скарзі на те, що крім наведених у позові порушень щодо форми та порядку посвідчення оспорюваного заповіту, під час розгляду справи по суті були виявлені й інші порушення норм закону стосовно форми та порядку посвідчення заповіту, які проігноровані судами, є безпідставними, виходячи з положень частини першої статті 11 та частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак