Справа № 206/4369/17
Провадження № 2/206/95/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Стахів О.О.

представника позивача за первісним позовом

та відповідача за зустрічним позовом Раєвського.В.В. представника відповідача за первісним позовом

та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, -

ВСТАНОВИВ

Представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до ОСОБА_3 з позовом про виселення. В обґрунтування позовних вимог, та з урахуванням уточненої позовної заяви представником позивача було зазначене наступне (а.с.1-2, 21).

30.11.2016 позивач, на підставі договору іпотеки, набув права власності на домоволодіння № 96а, розташоване у м. Дніпрі, по вул. Підгірній. Після чого, як законний власник даного нерухомого майна, представник позивача намагався отримати доступ до даного житла, однак, перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання відповідача за вказаною вище адресою. Вимога зі сторони позивача про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку відповідачем були залишені без задоволення. Посилаючись на ст. 109 ЖК УРСР, ст. 319, 321 ЦК України представник позивача просив виселити відповідача з займаного приміщення за вказаною вище адресою із зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення.

Представник відповідача проти задоволення позову про виселення заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, пред'явила зустрічний позов про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, відповідачами у позові визначила ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4 Обґрунтовуючи вимогу зустрічного позову представником було зазначено, що підставою для набуття ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права власності на спірне нерухоме майно стало рішення про державну реєстрацію прав приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4, прийнятого на підставі іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Проте, представник позивача за зустрічним позовом вважала, що прийняте рішення про реєстрацію прав було прийнято всупереч чинному законодавству, а саме: здійснено під час дії мораторію, який передбачений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в порушення п. 46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ № 868 від 17.10.2013, та без оцінки предмету іпотеки, що свідчить про порушення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», крім того, рішенням суду від 03.02.2014 вже було встановлено порядок звернення стягнення на спірне майно шляхом його продажу, а тому реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, з урахуванням наявного рішення чинним законодавством не передбачена. З урахуванням викладеного, представник відповідача просила рішення про державну реєстрацію прав, прийняте приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 на підставі іпотечного договору, визнати незаконним та скасувати.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 проти задоволення зустрічного позову про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію заперечував, та просив відмовити в його задоволенні.

Відповідач, приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_4, також, не погодилась із вимогами зустрічного позову, про що свідчить письмове заперечення, що надійшло на адресу суду 24.11.2017, де остання зазначила, що реєстрація права власності на спірне майно за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» проводилось у передбаченому законодавстві порядку. Окрім того, посилаючись на ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку формування та зберігання реєстраційних справ, затвердженого наказом МЮУ № 3267/5 від 18.11.2016 зазначила про неможливість надання копій документів, які стали підставою для реєстрації права власності на спірне майно через передачу реєстраційної справи до відповідного суб'єкта державної реєстрації прав, який забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі (а.с.51-52).

Приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 подано заяву про розгляд справи у її відсутність.

17.08.2017 у даній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання.

26.09.2017 представником позивача надано уточнену позовну заяву.

У судовому засіданні 06.11.2017, представником відповідача пред'явлено зустрічний позов, який того ж дня, судом було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення зустрічного позову могло виключити повністю задоволення первісного позову.

Судові засідання призначені судом неодноразово відкладались, в зв'язку із потребою надходження доказів отримання зустрічного позову представником позивача за первісним позовом, та за клопотаннями представника відповідача за первісним позовом.

12.01.2018 представником відповідача було заявлено клопотання про витребування доказів, відповідно до змісту якого остання, посилаючись на ст. 8 Закону України "Про нотаріат", вважала необхідним витребувати у приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу ОСОБА_4 нотаріальну справу про проведення державної реєстрації права власності на домоволодіння.

Того ж дня, ухвалою суду клопотання представника відповідача було повернуто без розгляду, як таке, що не відповідає вимогам ст.ст. 84, 183 ЦПК України.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано пояснення представників сторін, з'ясовано обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов'язками.

12.01.2018 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, було встановлено наступне. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 74449679 від 30.11.2016, домоволодіння № 96а, розташоване у м. Дніпрі, по вул. Підгірній, належне ОСОБА_3 , було предметом іпотеки за відповідним договором, укладеним 31.08.2007, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та власником нерухомого майна - ОСОБА_3 В подальшому, право власності на дане домоволодіння було зареєстровано за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі іпотечного договору, в зв'язку із чим, приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 внесено запис про право власності № 17734494 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32646663 від 30.11.2016 (а.с.3-4). 21.06.2017 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу ОСОБА_3 направлено претензію про добровільне звільнення будинку № 96а, розташованого у м. Дніпрі, по вул. Підгірній з одночасним зняттям з реєстраційного обліку, що підтверджується самою вимогою, реєстром поштових відправлень - рекомендованих листів та фіскальним чеком (а.с.5-7).

На підтвердження своїх зустрічних позовних вимог представник відповідача долучила копію рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2014 по справі № 206/7784/13-ц, згідно змісту якого в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором № DNDBGA00000004 від 31.08.2007 у розмірі 76374,20 доларів США, звернено стягнення на предмет іпотеки, що складається з: житлового будинку, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Підгірна, буд. 96а, який належить ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Долучена копія рішення містить відмітку про те, що рішення не набрало чинності, також відсутня інформація, що копія вірна, відтиск гербової печатки (а.с.34-36).

Розглянувши позовні вимоги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши та оцінивши їх у сукупності, суд враховує наступне. Питання виселення із займаного житлового приміщення та скасування рішення про державну реєстрацію регулюються цивільним законодавством, ЗУ «Про іпотеку», ЖК УРСР, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3. ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України в постанові від 10.02.2016 по справі № 6-2830цс15.

Так, за змістом ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення Договору іпотеки, предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

У відповідності до зазначених приписів необхідно зазначити, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення

своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, а іпотекодавець це - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання

іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель, що відповідає приписам ст. 1 ЗУ«Про іпотеку».

Виходячи із наведених приписів, суд приходить до висновку про те, що спірне домоволодіння було придбане не за рахунок кредитних коштів, що вбачається з інформації долученої самим представником позивача за первісним позовом, оскільки на час реєстрації обтяження на вказане домоволодіння ОСОБА_3 вже мав статус власника спірного домоволодіння, та як власник такого майна передав його в іпотеку для забезпечення зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення без надання іншого жилого приміщення, враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, щодо придбання спірного домоволодіння відповідачем за первісним позовом, у інший спосіб аніж, за рахунок кредиту (позики) банку, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову.

Такий висновок суду кореспондується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеною у постанові № 61-650св17 від 10.01.2018.

В світлі зазначених вище норм, суд не може застосувати до спірних відносин ст. ст. 319, 321 ЦК України, які були зазначені представником позивача за первісним позовом, щодо непорушності права власності, володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, оскільки порушене питання про виселення без надання іншого житлового приміщення особі має вирішуватись у передбаченому законодавством порядку, а саме ст. 109 ЖК УРСР.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на спірне домоволодіння суд виходить з наступного.

Відповідно до пп. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з пунктом 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, у даному випадку підлягають доказуванню те, що предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими кредитними установами в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці; відсутність у позичальника або майнового поручителя у власності іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна не повинна перевищувати 250 кв. метрів.

На підтвердження зазначених вище обставин представник відповідача долучила копію рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2014 по справі № 206/7784/13-ц, про звернення стягнення на предмет іпотеки, що складається з: житлового будинку, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Підгірна, буд. 96а, який належить ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу. При цьому, долучена копія рішення містить відмітку про те, що рішення не набрало чинності, також відсутня інформація, що копія вірна та відтиск гербової печатки, а також інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 74449679 від 30.11.2016, копію претензії.

Між тим, долучені до справи матеріали не можуть підтвердити розповсюдження ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на стягнення спірного нерухомого майна, оскільки рішення суду, надане представником позивача за зустрічним позовом, не засвідчено у відповідності до вимог чинних нормативно-правових актів (Інструкція з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України 17.12.2013 № 173), також, відсутня інформація про набрання чинності вказаним рішенням, а відтак інформація зазначена у даному рішенні суду, та саме по собі рішення, не може бути допустимим доказом, зазначених вище обставин.

Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 74449679 від 30.11.2016, та копія претензії, також не може бути свідченням наявності зобов'язань громадянина в іноземній валюті, використовується спірного майна як місце постійного проживання, відсутності у власності іншого нерухомого житлового майна, оскільки відповідні документи не містять такої інформації, а отже, представником позивача за зустрічним позовом не зазначено та не долучено жодного доказу віднесення спірного майна до такого, на яке заборонено звернення стягнення під час дії мораторію.

Наведені вище висновки суду щодо допустимості та достовірності доказів, а саме судового рішення, також є підставою для спростування підстав представника відповідача щодо неможливості звернення стягнення на підставі договору іпотеки за наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки, оскільки у даному випадку докази звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не надані.

Посилання представника позивача за зустрічним позовом, щодо порушення приватним нотаріусом п. 46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ № 868 від 17.10.2013, при прийнятті рішення про реєстрацію прав за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», також, не можуть бути прийняті до уваги судом, з підстав втрати чинності даного Порядку 01.01.2016, тобто до моменту прийняття оскаржуваного рішення - 30.11.2016, отже посилання представника позивача за зустрічним позовом про порушення приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 зазначеного порядку не можуть бути підставою для скасування рішення про державну реєстрацію. Що ж до порушення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме звернення стягнення на предмет іпотеки без здійснення оцінки.

Суд звертає увагу на нижчевикладене.

Дійсно, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником.

Згідно ст.7 зазначеного закону оцінка майна проводиться у випадках встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Таким чином, суд погоджується, що набуттю права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем передує визначення вартості предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття права власності.

Між тим, одні лише посилання представника сторони на відсутність такого документу як оцінка, без належних та допустимих на те доказів (наприклад, витребування у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за ухвалою суду відповідних доказів або власний запит, та відмова/ненадання чи відповідь про відсутність такого документу) не можуть бути доказом відсутності такого документу, а відтак і підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Окрім, вищевикладеного необхідно зазначити, що відповідно до пункту 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», дана цивільна справи, провадження у якій було відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, була розглянута за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позови первісний та зустрічний задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 589 ЦК України, ст. ст. 5, 12, 33, 37, 40, ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, п. п. 1, 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст. 1-5, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», юридична адреса: вул. Грушевського, ІД, м. Київ, 01001, адреса для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний номер 14360570, до ОСОБА_3, місце проживання: 49000, м. Дніпро, вул. Підгірна, 96-а, РНОКПП НОМЕР_1, про виселення - відмовити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, місце проживання: 49000, м. Дніпро, вул. Підгірна, 96-а, РНОКПП НОМЕР_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», юридична адреса: вул. Грушевського, Ід, м. Київ, 01001, адреса для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний номер 14360570, приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4, адреса знаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 46-А, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22.01.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак