Провадження № 2/761/3584/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

15 січня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним,

ВСТАНОВИВ:

25.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомості, а саме - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який був укладений 30.07.1996 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 й зареєстрований на Київській універсальній біржі за реєстраційним НОМЕР_1/8745.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.07.1996 року на Київській Універсальній біржі між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за умовами якого позивачка придбала у відповідачів квартиру, яка складається з двох кімнат загальною площею 45,80 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з вимогами ст. 15 Закону України 10.12.1991 року «Про товарну біржу» вказаний договір зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за НОМЕР_1/8745.

При цьому, як вказує позивачка, 05.06.1996 року право власності на придбану квартиру було зареєстровано за нею у Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис у реєстровій книзі за №19.

Разом з тим, позивачка зазначає, що на даний час вона позбавлена можливості реалізувати своє законне право на розпорядження належною їй квартирою, адже після відповідного звернення до нотаріуса з метою укладення договору дарування квартири, останній усно відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії через невідповідність Договору купівлі-продажу продажу квартири чинному законодавству України щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого виду договору.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що на момент вчинення правочину законодавством не було передбачено необхідності щодо нотаріального посвідчення договорів, які укладаються на біржі, позивачка просить позов задовольнити.

Окрім того, в обґрунтування позову, позивачка зазначає, що відповідачі після укладення договору відмовилися вчиняти будь-які дії щодо його нотаріального посвідчення, оскільки вважають, що повністю виконали вимоги законодавства, яке було чинним на момент його укладення.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи розгляду повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 30.07.1996 року між брокером брокерської контори №524 ОСОБА_5, який діяв за згодою та за дорученням від ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка, в свою чергу, діяла в свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4, з однієї сторони, та брокером брокерської контори №524 Башинською Вірою Володимирівною, яка діяла за згодою та за дорученням від ОСОБА_1, з другої сторони, було укладено на Київській Універсальній біржі договір купівлі-продажу нерухомості, за умовами якого позивачка придбала у відповідачів квартиру, яка складається з двох кімнат загальною площею 45,80 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за НОМЕР_1/8745.

В подальшому, а саме 05.09.1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації було проведено реєстрацію права власності позивачки на вказану квартиру, про що зроблено запис у реєстровій книзі за №19.

При цьому, з аналізу укладеного між сторонами договору купівлі-продажу випливає, що він містить всі узгоджені сторонами істотні умови, необхідні для договорів даного виду, зокрема, щодо предмету договору та його вартості, та були повністю та фактично виконані обома сторонами, про що, зокрема, свідчить й наявна в матеріалах справи Довідка Форми 3 за №02/10/06-10140 від 24.05.2017 року, з якої судом встановлено, що позивачка з 1996 року зареєстрована у придбаній нею квартирі.

Разом з тим, звертаючись з вказаним позовом до суду, позивачка, як на підставу для його задоволення, зазначає, що на даний час вона позбавлена можливості реалізувати своє законне право на розпорядження належною їй квартирою, адже після відповідного звернення до нотаріуса з метою укладення договору дарування квартири, останній усно відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії через невідповідність Договору купівлі-продажу квартири чинному законодавству України щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого виду договору.

Оскільки згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, та враховуючи те, що Договір було укладено у 1996 році, суд прийшов до висновку, що до правовідносин про визнання Договору дійсним у даному випадку слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР (надалі - ЦК Української РСР) та враховувати інші положення законодавства, які були чинними на час вчинення правочину.

Так, відповідно до положень статті 224 ЦК УРСР, які діяли на час укладення Договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

В той же час, у відповідності до приписів ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», які діяли на момент укладення Договору, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Тобто, реєстрація Київським міським бюро технічної інвентаризації за позивачкою права власності на квартиру на підставі зареєстрованого на біржі договору купівлі-продажу, але не посвідченого нотаріусом, станом на 1996 рік не суперечило діючому на той момент законодавству.

За вказаних обставин, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що сторонами при укладенні договору було досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди, які були повністю та фактично виконані обома сторонами, а нотаріальне посвідчення договору на момент його укладення не було обов'язковим, суд вважає, що позивачка на підставі ст.ст. 123, 153 ЦК УРСР, які діяли на той час, набула права власності на квартиру та правомірно нею володіє.

Як вже зазначалось вище, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на неможливість вільно розпоряджатися своєю квартирою саме через те, що договір від 30.06.1996 року нотаріально не посвідчений.

Однак, жодних доказів стосовно того, що на даний час будь-які особи порушують, не визнають або оспорюють право позивачки вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною їй квартирою, матеріали справи не містять.

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Крім того, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

На підставі викладеного, а також зважаючи на відсутність будь-яких фактичних даних стосовно того, що право позивачки на розпорядження належною їй квартирою будь-якими особами порушується, не визнається або оспорюється, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 19.01.2018 року.

Суддя: