Справа № 743/1234/17 Провадження № 22-ц/795/158/2018 Головуючий у I інстанції - Жовток Є. А. Доповідач - Кузюра Л. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Бобрової І.О., Губар В.С.,

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_2,

особа, яка подала апеляційну скаргу: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

оскаржується рішення Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, прізвище судді: Жовток Є.А., час і місце ухвалення рішення: 28 листопада 2017 року 0 13.56.05 у смт. Ріпки, дата складення повного тексту рішення: 01 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 26527 грн. 66 коп., а також судових витрат. Вимоги мотивувало тим, що відповідачем порушено умови зазначеного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, а тому, окрім зазначеного, просило стягнути пеню, комісію та штраф, що є предметом позовних вимог.

Рішенням Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на те, що судом невірно було застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного рішення.

За доводами апеляційної скарги, суд невірно застосував позовну давність до спірних правовідносин, яка не є пропущеною згідно до ст. 253, ч.5 ст.261 ЦК України. Крім того,за доводами апеляційної скарги, суд безпідставно не застосував правову позицію Верховного Суду України №6-249цс15 від 02.12.2015 року, в якій зазначено, що у разі застосування строку позовної давності, його наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов'язань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, водночас, суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності, підлягають стягненню з відповідача.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд в порядку спрощеного провадження без виклику учасників дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що 27.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, остання отримала кредит в сумі 250 грн., у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22.80 % річних на суму залишку заборгованості (а.с.9, 64 зворот).

З метою користування кредитом, 27.07.2007 року ОСОБА_2 було видано картку № НОМЕР_1, строк дії якої закінчився у липні 2011 року (а.с.9-15, 75).

Звернувшись до суду з вимогою, позивач посилався на те, що ним було повністю виконано умови договору, втім, відповідач не виконувала зобов'язання з погашення кредиту, через що, станом на 30.06.2017 року за нею утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 26 527 грн. 66 коп., з яких: заборгованість за кредитом становить 2832 грн. 11 коп.; заборгованість по сплаті відсотків в сумі 18 033 грн. 96 коп.; заборгованість за пенею та комісією в сумі 4160 грн. 27 коп.; штраф (фіксована частина) в сумі 250 грн.; штраф (процентна складова) в сумі 1251 грн. 32 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки останній платіж відповідачем за кредитним договором було здійснено 11.12.2009 року, тоді як банк звернувся до відповідача з позовом лише 01.09.2017 року.

З наведеними висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони в повній мірі узгоджуються з матеріалами справи на нормами закону.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За правилами ст. 253, 361 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, а відносно повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що звернувшись з позовом до відповідача про повернення кредиту в повному обсязі лише у вересні 2017 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, встановлений приписами ст. 257 ЦК України, відповідає фактичним обставинам справи, а відтак, за правилом ст. 267 ЦК України - судом правомірно було відмовлено в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги відносно незастосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-249цс15 від 02.12.2015 року є безпідставними, оскільки з дня, коли позивач довідався про порушення свого права, а саме, з серпня 2011 року і до дня звернення з даним позовом (05.09.2017 року) загальний строк позовної давності сплинув двічі, як до основного зобов»язання, так і до процентів за кредитом, пені та інших нарахувань. Оскільки відповідачем було подано заяву про застосування судо позовної давності, суд першої інстанції, обґрунтовано, згідно з положеннями ч.4 ст. 267 ЦК України, відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для його скасування.

Апеляційний суд знаходить, що судом першої інстанції було постановлено рішення у даній справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2017 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: