справа № 198/709/17
провадження № 2/0198/21/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Юрївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретарів судового засідання Ткаченко Т.О., Костельникової А.І., представника позивача ОСОБА_1, представників відповідачів ОСОБА_2 районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сільради Юрївського району ОСОБА_5, відповідачки ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_7, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юрївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Дніпропетровської області як органу приватизації, ОСОБА_4 сільради Юрївського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6, яка діє від свого імені та як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_7, про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 РДА Дніпропетровської області як органу приватизації про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області від 23 березня 2006 року йому було надано для проживання квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)АДРЕСА_1. Позивач вселився у вказане житлове приміщення та 15 травня 2006 року зареєстрував місце свого проживання.

У грудні 2006 року ОСОБА_8 виїхав до м. Першотравенська Дніпропетровської області, надавши дозвіл своєму братові ОСОБА_10 разом з його дружиною тимчасово проживати у вказаній квартирі. В той же час, позивач періодично приїжджав до житлового приміщення та вів господарство.

У квітні 2017 року позивач вирішив звернутись до ОСОБА_2 РДА з метою приватизувати житлове приміщення, проте дізнався, що відповідно до розпорядження органу приватизації від 14 березня 2007 року № 9 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на житло квартира належить на праві спільної сумісної власності у рівних частках ОСОБА_11 (після шлюбу ОСОБА_10) та ОСОБА_9

Однак, ОСОБА_8 вважає, що вищезазначене розпорядження органу приватизації про передачу у власність ОСОБА_11 та ОСОБА_9 спірної квартири видане з порушенням встановленого законом порядку приватизації житлового фонду, зокрема, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та наказу Мінжитлокомунгоспу України від 16.12.2009 року № 396, оскільки вказані особи не являються членами сімї позивача. До того ж, згоди на приватизацію житлового приміщення ОСОБА_8 не надавав.

На підставі викладеного позивач змушений звернутись до суду та просить визнати недійсними та скасувати розпорядження органу приватизації ОСОБА_2 РДА № 9 від 14 березня 2007 року та видане в той же день свідоцтво про право власності на житло.

06 грудня 2017 року ухвалою суд залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_12 та ОСОБА_7, оскільки останні на даний час зареєстровані та фактично мешкають в спірному житловому приміщенні.

13 грудня 2017 року позивач уточнив позовні вимоги в частині визначення складу учасників справи, в результаті чого до участі у справі залучені відповідачі ОСОБА_4 сільська рада Юрївського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6 (до шлюбу ОСОБА_11) ОСОБА_13, яка діє від свого імені та як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, тому розгляд справи відкладено.

27.12.2017 року в звязку з необхідністю подання доказів за клопотаннями ОСОБА_2 РДА Дніпропетровської області та ОСОБА_4 сільради Юрївського району, проти яких не заперечували інші учасники справи, судом оголошувалась перерва.

10.01.2018 року,18.01.2018 року та 23.01.2018 року через неявку учасників справи та їх представників судовий розгляд відкладено.

Представник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Під час судового розгляду позивач пояснив, що хоча і зареєстрував в травні 2006 року місце проживання в наданому йому житлі за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)АДРЕСА_1, але фактично не зміг вселитись квартиру через перебування приміщення в непридатному для проживання санітарно-технічному стані. Підтвердив, що в грудні 2006 року за характером роботи та сімейними обставинами був змушений переїхати на проживання з с. Чаплинка Юрївського району Дніпропетровської області на проживання до ІНФОРМАЦІЯ_1, надавши згоду своєму братові ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 (після шлюбу ОСОБА_10) тимчасово користуватись вказаною квартирою.

Також представник повідомила, що ОСОБА_8 жодного разу не намагався вселитись в житлове приміщення за вказаною адресою, при цьому він був достовірно обізнаний про проживання в квартирі відповідачки, а згодом сімї ОСОБА_7.

Відповідачка ОСОБА_6, представники відповідачів та третя особа ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечували, оскільки ОСОБА_8 без поважних причин був відсутній за місцем реєстрації проживання впродовж більше ніж 10 років. З боку відповідачки ОСОБА_6 та подружжя ОСОБА_7 ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням не чинилось, але позивач жодного разу навіть не намагався вселитись в квартиру. Крім того, ОСОБА_6 та представник ОСОБА_4 сільради вважали, що ОСОБА_8 взагалі не повинен брати участь в безоплатному отриманні державного житла у власність в звязку з використанням такого права при приватизації житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Садова, буд. 41.

ОСОБА_11 особа ОСОБА_12 під час розгляду справи 07 січня 2018 року помер (а.с. 123).

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, зясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з рішенням виконкому ОСОБА_4 сільради Юрївського району Дніпропетровської області № 11 від 23.03.2006 року ОСОБА_8 надано для проживання квартиру за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Інтернаціональна (на теперішній час ОСОБА_14), 11/1 (а.с. 16, 122).

З 15 травня 2006 року по теперішній час за вказаною адресою зареєстровано місце проживання позивача (а.с. 9, 23).

14 березня 2007 року ОСОБА_2 районною державною адміністрацією на підставі розпорядження органу приватизації № 9 видано свідоцтво про право власності на житло, за яким квартира за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві спільної власності ОСОБА_11 та ОСОБА_9 по ? частці кожному. Право власності останніх зареєстровано у відповідному державному реєстрі 10.05.2007 року за реєстраційним номером майна 18786635 (а.с. 20-21, 53, 62, 63).

Підставами для прийняття рішення про приватизацію квартири стали заява ОСОБА_11 (після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6), рішення виконкому ОСОБА_4 сільради № 51 від 02.02.2007 року «Про приватизацію житла» та довідка про склад сімї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення № 215, за якою в житловому приміщенні № 1 в будинку 11 по вулиці Інтернаціональній в с. Чаплинка мешкають і мають право на житло ОСОБА_11 та її малолітній син ОСОБА_9 (а.с. 55, 56, 64-66).

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки правовідносини з приватизації спірного житлового приміщення виникли 14.03.2007 року, суд застосовує ті нормативно-правові акти та в тій редакції, що діяли на момент передачі в приватну власність квартири, та не бере до уваги посилання позивача на Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Мінжитлокомунгоспу України від 16.12.2009 року № 396, як прийняте пізніше.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 якого наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Отже, статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація, серед яких постійне проживання особи у житловому приміщенні та її згода на приватизацію, або згода тимчасово відсутніх членів сімї, за якими зберігається право на житло.

Для встановлення ознак, за якими постійне проживання особи відрізняється від її тимчасового перебування в конкретному населеному пункті, суд вважає необхідним звернутись до відповідних нормативних актів в редакції, що діяла на момент прийняття рішення про приватизацію, тобто станом на 2007 рік.

Згідно зі ст. 29 ЦК України (в редакції за період з 16.01.03 року по 27.09.2014 року) місцем проживання фізичної особи визнавались житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає.

Відповідно до абзацу 5 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року

N 1382-IV (в редакції за період з 11.12.03 року по 27.09.2014 року) місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. 29 ЦК України та ст. ст. 3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постійним місцем проживання особи вважалось розташоване на території конкретної адміністративно-територіальної одиниці житлове приміщення, в якому особа проживала понад 6 місяців протягом року, і на яке за особою зберігалось право користування й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію.

Аналогічну норму містив і пункт 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України від 16 вересня 1992 року № 56 (втратив чинність на підставі наказу Мінжитлокомунгоспу України від 16.12.2009 року № 396). При цьому пунктами 20, 21 цього Положення було визначено порядок засвідчення факту постійного проживання особи в жилому приміщенні у довідці про склад сімї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сімї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в статті 2 визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, встановлення факту постійного проживання у житловому приміщенні та поважність причин відсутності осіб у помешканні понад встановлені законодавством строки є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого особа повинна довести, а суд зобовязаний встановити при розгляді справи, повязаної із використанням права на безоплатну приватизацію такого житла.

До того ж, як зазначив Верховний Суд України, право осіб на приватизацію не може бути повязано лише з фактом їх реєстрації в житловому приміщенні (правова позиція, висловлена в постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12).

За правилами статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено. Частиною 3 цієї статті ЖК УРСР визначено випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців.

Як розяснив Верховний Суд України в пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо) незалежно від того, чи було предявлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. Ці роз'яснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою. Разом з тим, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Під час розгляду справи ОСОБА_8 не довів, що він впродовж 11 років не проживав в квартирі за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)АДРЕСА_1, з поважних причин та за ним зберігалось право користування житловим приміщення понад строки, встановлені законодавством.

Навпаки, з обставин справи та наданих особисто ОСОБА_8 пояснень виходить, що позивач в 2006 році, не заселившись в надане йому житло, добровільно залишив навіть населений пункт, в якому розташована квартира (с. Чаплинка Юрївського району Дніпропетровської області) та фактично вибув на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, надавши безумовну згоду своїм родичам (сімї рідного брата) користуватись квартирою. В іншому населеному пункті ОСОБА_8 створено сімю, він влаштувався на постійну роботу (а.с. 10, 11, 85-86).

Згідно з актом обстеження від 30 листопада 2017 року, складеним органом місцевого самоврядування за участю місцевих депутатів та сусідів, в спірній квартирі з 16.11.2011 року зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_12 та ОСОБА_7 разом з неповнолітніми дітьми (а.с. 57).

Доказів того, що ОСОБА_8 в період з 2006 по 2017 роки намагався вселитись в квартиру, а відповідачка ОСОБА_6 або сімя ОСОБА_7 перешкоджали таким спробам, позивач не надав, як і не доведено витрачання ним коштів на утримання житлового приміщення, наприклад, оплату квартирної плати або інших комунальних послуг.

Також не знайшли підтвердження посилання позивача на те, що він вживав заходів щодо приведення квартири до належного санітарно-технічного стану, періодично приїжджав до житлового приміщення, проживав в ньому та вів господарство, а в м.Першотравенську був змушений проживати через тривалу хворобу сина, який потребував постійного стороннього догляду.

Статтею 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд повинен, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу у реалізації ними передбачених Кодексом прав, роз'яснює учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи учасникам справи неодноразово роз'яснювався обов'язок доказування та наслідки невчинення процесуальних дій, що підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом, але, не зважаючи на це, в ході розгляду справи позивачем не представлено до суду переконливих доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень проти доводів відповідачів. Про витребування доказів за допомогою суду або про виклик свідків, незважаючи на розяснення суду, клопотань не заявлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, суд вважає можливим відмовити в задоволенні позову, оскільки з викладеного вище виходить, що ОСОБА_8 з 2006 року втратив інтерес до права користування житловим приміщенням, протягом тривалого часу (понад 10 років) не проживав в квартирі без поважних причин, не виявляв намірів повернутись, тому відсутні підстави для висновку, що житло за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Тараса Шевченка (Інтернаціональна)АДРЕСА_1, було його постійним місцем проживання або за ним зберігалось право користування приміщенням як за тимчасово відсутнім, та, як наслідок, що проведена в 2007 році приватизація призвела до порушення його житлових прав.

Відповідно до підп. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України в звязку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 209, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, 289ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 (зареєстрований за адресою: 51321, АДРЕСА_3, фактично мешкає за адресою: 52800, АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Дніпропетровської області як органу приватизації (адреса місцезнаходження: 51300, Дніпропетровська область, Юрївський район, смт Юрївка, вул. Центральна, 67, ), ОСОБА_4 сільради Юрївського району Дніпропетровської області (адреса місцезнаходження: 51321, Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Каштанова, 14) ОСОБА_6 (зареєстрована за адресою: 51321, Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Чаплинка, вул. Садова, буд. 19), яка діє від свого імені та як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_7 (зареєстрована за адресою: 51321, АДРЕСА_3), про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області в порядку, визначеному ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 26 січня 2018 року.

Суддя: І.О.Гайдар