Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 321/1354/16 Головуючий у 1-й інстанції Олийник М.Ю.
Номер провадження 22-ц/778/179/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участі секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання жилого будинку спільною сумісною власністю та розподіл майна в натурі, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою, уточненою під час розгляду справи, до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання жилого будинку спільною сумісною власністю та розподіл майна в натурі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 29 жовтня 1988 року, він та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох доньок. Рішенням Михайлівської сільської ради народних депутатів № 122 від 19.04.1990 року ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка та дозволено будівництво жилого будинку, господарських будівель та на його ім'я було видано паспорт забудовника. В період шлюбу в 1990 році ними був побудований жилий будинок, що розташований по АДРЕСА_1. В 1994 - 1996 роках ними були побудовані господарські будівлі та споруди ( сараї, вбиральня). Зазначений жилий будинок обліковувався в Тимошівській сільській раді з 1991 році, йому присвоєна поштова адреса. ОСОБА_4 був внесений у списки власників жилих будинків. Загальна вартість жилого будинку та всіх інших побудов та споруд складає 174689 грн.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2007 року, шлюб між ним та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу, сторони продовжили проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу і в 2008 році провели в будинок газове опалення. Оскільки, на той час сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за його згодою, рішенням виконавчого комітету Тимошівської сільської Ради № 77 від 16.10.2008 року, право власності на жилий будинок було оформлено за відповідачем ОСОБА_4 В 2009 році ОСОБА_4 виїхала на постійне проживання до м. Києва. В добровільному порядку розподілити жилий будинок не можливо, оскільки виник спір, що і змусило його звернутись до суду з відповідним позовом.

Посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна, позивач просив суд встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 04.12.2007 року по вересень 2009 року, визнати жилий будинок АДРЕСА_1, господарські будівлі та споруди спільною сумісною власністю та виділити йому 1/2 частину вказаного жилого будинку господарських будівель та споруд в натурі, а іншу 1/2 частину вказаного жилого будинку та господарських будівель і споруд залишити у власності - ОСОБА_4 Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення длдя справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладений у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності проживання сторін однією сім'єю після розірвання шлюбу, а оскільки спірний жилий будинок був введений в експлуатацію 16 жовтня 2008 року, право власності було зареєстровано за ОСОБА_4 21 жовтня 2008 року, тобто після розірвання шлюбу, тому зазначений жилий будинок не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4.

З таким висновком суду не можна погодитись.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України( в редакції 2004року, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 1988 року, який був розірваний 04 грудня 2007 року рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області (а.с. 6), а 18 грудня 2007 року було видане відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.7).

У відповідності до довідки від 05 вересня 2016 року, за № 2083, виданої Тимошівською сільською радою ОСОБА_3, він має у користуванні земельну ділянку, загальною площею 0,59 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування жилого будинку, та 0,34 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 на якій розташований жилий будинок (а.с.8).

З наданого будівельного паспорту від 1990 року, встановлено, що забудова земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, загальною площею 0,07 га виділена забудовнику ОСОБА_3, а рішенням виконавчого комітету Михайлівської районної ради народних депутатів № 122 від 19.04.1990 року ОСОБА_3 було дано дозвіл на будівництво жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою в АДРЕСА_1 та було затверджено проект будівництва земельної ділянки забудовника (а.с.16-19).

З витягу погосподарського обліку Тимошівської сільської ради вбачається, що спірний будинок з господарськими будівлями обліковувався в Тимошівській сільській раді з 1991 року, йому присвоєна поштова адреса, ОСОБА_3 був зазначений як власник жилого будинку.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що будівництво спірного будинку розпочато в 1990 році. Відповідно до Технічного паспорту вбачається, що спірний жилий будинок, пристройка, гараж, сарай були побудовані в 1990 році, інші господарські будівлі були побудовані в 1994-1996 роках ( а.с. 10), тобто, на час розірвання шлюбу між сторонами ( 2007 рік) ступінь готовності будинку становить 100 %, водночас, будинок у встановленому законом порядку до експлуатації прийнятий не був і його державна реєстрація не здійснена. Жилий будинок обліковувався в Тимошівській сільській раді з 1991 року, про що свідчить запис в погосподарській книзі ( а.с. 19).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу жилого будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи жилим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Судом встановлено, що 10 вересня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до Виконавчого комітету Тимошівської сільської ради із заявою про внесення змін в паспорт забудовника на жилий будинок, зареєструвавши паспорт на його колишню дружину ОСОБА_4 (а.с. 50).

Відповідно до рішення Тимошівської сільської ради від 16 жовтня 2008 року за №77, було вирішено прийняти в експлуатацію закінчений будівництвом жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, оформити право власності на жилий будинок за ОСОБА_6 (с.15).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 16 жовтня 2008 року, власником жилого будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 ( а.с.12).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року, виданого КП «Михайлівське районне архітектурно- планувальне та техінвентарізаційне бюро», власником жилого будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, підставами виникнення права власності є свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 21 жовтня 2008 року (а.с. 41).

Тобто, право власності на співрний жилий будинок за відповідачем було зареєстровано після розірвання шлюбу з позивачем.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Також судом встановлено, що зазначений жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами було побудовано сторонами під час перебування у шлюбі, що підтверджується випискою погосподарської книги Тимошівської сільської ради, технічним паспортом на жилий будинок, та не заперечувалося відповідачем як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції. В 2008 році була здійснена лише газифікація жилого будинку.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Проте, розглядаючи справу, суд на вказані обставини уваги не звернув, не врахував, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, набуте сторонами за час шлюбу, при цьому судами встановлено, що на час розірвання шлюбу готовність будинку становила 100 %, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання його об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлені не вірно, судове рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме, в частині визнання спірного жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю сторін, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеного спірного жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, щодо проживання сторін однією сім'єю після розірвання шлюбу (2007рік) по вересень 2009 року в спірному жилому будинку, факту реєстрації позивача за адресою спірного жилого будинку в 2009 році, що свідчить про те, що сторони на час реєстрації права власності на спірний жилий будинок проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України ( 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 143 ЦПК України ( 2004 року) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Натомість, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ( як то висновок судової-будівельної експертизи) щодо можливих варіантів розподілу спірного жилого будинку та земельної ділянки, тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про розподіл спірного жилого будинку в натурі не підлягають задоволенню.

Щодо заперечень відповідача про сплив позовної давності про застосування якого просила відповідач то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

Судом установлено, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 15.12.2007 року, після розірвання шлюбу сторони продовжували разом проживати в спірному будинку, місцем проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1, тобто за адресою місця знаходження спірного будинку, позивач проживає в спірному будинку до теперішнього часу, що не заперечувалося відповідачем в суді апеляційної інстанції. Як зазначає позивач, що спір щодо розподілу жилого будинку виник між сторонами у жовтні 2016 року, і саме з цього часу він дізнався про порушення свого права власності.

Таким чином , колегія суддів вважає, що позивач з позовом до суду звернувся в межах строку позовної давності.

Виходячи з наведеного рішення суду не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по часткове задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2017 року у цій справі скасувати, ухвалити постанову наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл майна в натурі задовольнити частково.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністюОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття може бюути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення буде складено 22.01.2018 року.

Головуючий

Судді: