Провадження № 2/201/674/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 січня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участі секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресу та стягнення судових витрат,-
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилається на те, що 11 серпня 2015 року по вул. Лазаряна, 2, у м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Шкода», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2, який належить ТОВ «Перша лізингова компанія». За Договором добровільного страхування наземного транспорту №250508130.15 від 13.04.2015р., автомобіль ««Шкода», д/н НОМЕР_2, який є власністю ТОВ «Перша лізингова компанія», застраховано в приватному акціонерному товаристві «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна». Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2015 року, винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП визнано водія ОСОБА_1. У звязку з настанням страхового випадку ПрАТ «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 4 231,63 грн. Оскільки ПрАТ «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» здійснило виплату страхового відшкодування в порядку регресу в межах лімітів своєї відповідальності у розмірі 4 231,63 грн., тому позивач просить стягнути з відповідача суму завданої шкоди, яку ПрАТ «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» виплатило потерпілій стороні у ДТП.
Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала.
Відповідач у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
В судове засідання представник позивачки подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог у повному обсязі наполягає (а.с.57).
Відповідач у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.
Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Судом встановлено, що 11 серпня 2015 року по вул. Лазаряна, 2, у м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Шкода», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2, який належить ТОВ «Перша лізингова компанія». За Договором добровільного страхування наземного транспорту №250508130.15 від 13.04.2015р., автомобіль ««Шкода», д/н НОМЕР_2, який є власністю ТОВ «Перша лізингова компанія», застраховано в приватному акціонерному товаристві «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна».
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2015 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.31).
Відповідно до страхового акту № 132902 від 21.09.2015р та на підставі заяви страхувальника ТОВ «Перша лізингова компанія» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 4 231,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7743 від 23.09.2015р. (а.с. 50-52).
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2015 року набрала законної сили і виконана, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце дії відповідача, а саме дії, що містять в собі склад порушення, наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями, пов'язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, відповідача і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями відповідача потерпілій особі було завдано матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином неправомірними діями відповідача, пов'язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) ТОВ «Перша лізингова компанія» було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі. грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Після виплати вказаного страхового відшкодування позивач отримав право вимоги на відшкодування понесених витрат з винуватця ДТП (відповідача).

Згідно ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином відповідач, особа, що спричинила завдання збитків, зобов'язана відшкодувати в порядку зворотної вимоги суму шкоди завданої власнику автомобіля «Шкода», д/н НОМЕР_2.

У звязку з вищевикладеним, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресу та стягнення судових витрат задовольнити.

На підставі ст.141 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1166,1167,1187 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76,77,81, ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280-282, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов приватного акціонерного товариства «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресу та стягнення судових витрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» суму збитків в порядку регресу у розмірі 4 231 гривні 63 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» сплачений судовий збір у розмірі 1 600 гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 272, 273 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя С.С. Федоріщев