Постанова

Іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 487/1833/13-ц

провадження № 61-76 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

Суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Заводський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 листопада 2016 року у складі суддів:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на рішення та дії державних виконавців Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, у якій, з урахуванням уточнень, просив визнати дії державних виконавців неправомірними та скасувати постанову державного виконавця від 18 липня 2013 року про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження; постанову головного державного виконавця Чигирик І. Г. від 1 серпня 2013 про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 32 144 грн; постанову державного виконавця Ворошилової А. В. від 11 лютого 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу в частині виділення в окреме провадження постанови щодо стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 32 144 грн; постанову державного виконавця

від 12 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору; зобов'язати Заводський відділ Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції закрити виконавчі провадження про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 32 144 грн та зняти арешт з належного йому майна.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва 27 вересня 2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дії державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції щодо стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 неправомірними.

Скасовано постанови державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 1 серпня

2013 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 144 грн, від 11 лютого 2015 року в частині виділення в окреме провадження стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та від 12 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавче провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу було відкрито на підставі заяви представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який мав хронічний стійкий психічний розлад, що виключало його можливість бути представником та подавати від імені ОСОБА_5 заяви. Ураховуючи те, що виконавче провадження було відкрито незаконно, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі проведені в межах виконавчого провадження виконавчі дії та прийняті рішення підлягають скасуванню.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції задоволено частково. Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва 27 вересня 2016 року скасовано, провадження у справі закрито.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що постанови державних виконавців Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 1 серпня 2013 року, 11 лютого та 12 лютого

2015 року вже бути предметом судового розгляду за скаргами ОСОБА_1 на неправомірність цих рішень та дій державних виконавців Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підстави для звернення ним з вищевказаною скаргою змінились, а отже посилання апеляційного суду на пункт 2 частини першої статті 205 ЦПК України є помилковим. Крім того, суди не урахували, що стягнення виконавчого збору проводиться за умови примусового виконання рішення суду, разом з тим, виконавчий лист було повернуто стягувачу, у зв'язку із неможливістю його виконання, а виконавче провадження було відкрито на підставі заяви особи, яка не мала права її підписувати та подавати.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист, виданий 4 липня 2013 року Заводським районним судом

м. Миколаєва у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_5 суми боргу.

15 липня 2013 року представник стягувача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся до Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про примусове виконання рішення.

24 липня 2013 року головним державним виконавцем Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом.

Постановою державного виконавця від 1 серпня 2013 року з боржника

ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у розмірі 32 144 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року стягувач ОСОБА_5 померла.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року замінено стягувача ОСОБА_5 на ОСОБА_1 (який був боржником) у зазначеному виконавчому провадженні.

Постановою державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 11 лютого 2015 року вищезазначений виконавчий лист було повернуто за заявою стягувача

ОСОБА_1 та постановлено виділити в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

12 лютого 2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 5 грудня 2015 року скасовано ухвали суду першої та апеляційної інстанцій в частині оскарження та скасування постанови

від 1 серпня 2013 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 144 грн, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 11 лютого 2015 року в частині виділення в окреме провадження про стягнення з боржника виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчого провадження

від 12 лютого 2015 року про стягнення виконавчого збору, провадження в цій частині закрито, в зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що дії державних виконавців щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору від 1 серпня 2013 року, виділення в окреме провадження стягнення виконавчого збору від 11 лютого 2015 року та відкриття виконавчого провадження про стягнення судового збору від 12 лютого 2015 року вже були оскаржені ОСОБА_1 в судовому порядку і за результатами розгляду його скарги на дії державних виконавців постановлено вищезазначену ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ.

Таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв'язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені статтею 205 ЦПК України.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державних виконавців, у якій просив визнати неправомірними дії держаних виконавців та скасувати постанови від 24 липня 2013 року, 18 липня 2013 року, 1 серпня

2013 року, 11 квітня 2014 року, 11 червня 2013 року,11 та 12 лютого 2015 рокупосилаючись на те, що виконавче провадження відкрито державним виконавцем за виконавчим листом про стягнення з нього коштів на користь стягувача (його матері) ОСОБА_5 на підставі заяви її представника ОСОБА_6 неправомірно, оскільки довіреність ОСОБА_5 не містила повноважень на вчинення її представником таких дій. Крім того, ОСОБА_6 є психічно хворим і надана державному виконавцю ксерокопія довіреності ніким не завірена.

Звертаючись до суду із скаргою уберезні 2016 року, ОСОБА_1 просив скасувати постанови від 1 серпня 2013 року про стягнення з нього виконавчого збору, від 11 лютого 2015 року в частині виділення в окреме провадження постанови про стягнення з нього виконавчого збору та від 12 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього виконавчого збору. Як на підставу звернення із указаною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що його статус у виконавчому провадженні змінено з боржника на стягувача, у зв'язку із чим, виконавчий лист було повернуто за його заявою. Ураховуючи те, що державним виконавцем не було вчинено виконавчих дій, вважав стягнення з нього виконавчого збору безпідставним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали), оскілки ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 5 грудня 2015 року постановлена за результатами розгляду скарги ОСОБА_7, з якою він звертався до суду з інших підстав.

Ураховуючи наведене, ухвала апеляційного суду про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи до цього ж суду для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанції і направленням справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої та (або) апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на те, що апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвели постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, є підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарги на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби можуть бути оскаржені у касаційному порядку, після їх апеляційного перегляду.

Оскільки ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва 27 вересня

2016 року про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 не була переглянута в апеляційному порядку, тому не може бути предметом перевірки судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 листопада 2016 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О.Погрібний

О. В.Ступак

Г. І.Усик