Справа № 199/5816/15-ц
(2/199/476/18)
РІШЕННЯ

Іменем України

09.07.2018 м. Дніпро

справа №199/5816/15

провадження № 2/199/476/18

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

за участю секретаря Терентієвої Я.О.,

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача адвокатів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, де треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання заповіту частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, де треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання заповіту частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 червня 2014 року помер його батько ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді грошових вкладів в банках та квартири АДРЕСА_1.

Після смерті батька, позивач у встановлений законом строк, як спадкоємець першої черги, подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Крім того, 29.01.2015 померла мати позивача ОСОБА_9, після смерті якої позивач також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Батьки позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 16.10.1965 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.03.1995.

Як стало відомо позивачу, ОСОБА_8 склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за яким ОСОБА_8 заповів відповідачу ОСОБА_3 все своє майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_2

Проте, позивач вважає, що його батько ОСОБА_8 був власником лише ? частини квартири у спільній сумісній власності, а інша ? частина квартири належала матері позивача ОСОБА_9, як така, що придбана у шлюбі батьків за спільні кошти, тому позивач вважає, що ОСОБА_8 не мав правових підстав заповідати всю квартиру відповідачу, а отже складений 20.03.2010 ОСОБА_8 заповіт частково не відповідає вимогам чинного законодавства.

На підставі зазначеного, позивач просить визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_8, складений 20.03.2010 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в частині заповідання ОСОБА_3 ? частки квартири АДРЕСА_3 (а.с.2-5 т.1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено (а.с.141-144 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог (а.с.187-188 т.1).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.227-229 т.1).

Ухвалою судді від 04 грудня 2017 року цивільна справа прийнята до провадження та призначено до розгляду на 26 грудня 2017 року (а.с.232 т.1).

09 липня 2018 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

Так, справа по суті розглянута поза строки встановлені ЦПК України у звязку із складністю справи, а саме обсягом доказів по справі, кількістю свідків допитаних судом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Зокрема, представник позивача пояснив, що спірна квартира АДРЕСА_4 була придбана батьками позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, а отже вважається спільним майном подружжя, тому кожному з подружжя належить по ? частці. Таким чином, заповіт складений ОСОБА_8 на всю зазначену квартиру є таким, що не відповідає законодавству і порушує права ОСОБА_1, як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9, тому заповіт слід визнати частково недійсним.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечувала, підтримавши наданий на позов відзив, пояснивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_8 за особисті кошти та для власного проживання після прийняття рішення про розлучення з ОСОБА_9, а тому є особистою власністю ОСОБА_8 і саме тому заповіт є законним (а.с.13-17 т.2).

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив на позов, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що батьки позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ОСОБА_8 по ордеру отримав житло для своєї родини по пр. Правди в м. Дніпропетровськ. Після прийняття рішення про розлучення між подружжям відбувся добровільний поділ спільного майна, що слідує з того, що ОСОБА_8 пішов з квартири, знявся з реєстрації, а тому не брав участі у приватизації житла, отриманого ним по ордеру на себе та свою родину. Спірну квартиру ОСОБА_8 придбав особисто для себе за свої особисті кошти. Крім того, за своє життя ОСОБА_9 витрати по утриманню квартири АДРЕСА_5 не несла, претензій щодо розподілу цього майна не за життя ОСОБА_8, не після його смерті не заявляла, жодного дня в спірній квартирі не проживала, своїх речей в ній не мала.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив на позов, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Зокрема пояснив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі. Після подання заяви про розірвання шлюбу, ОСОБА_8 придбав для себе за свої кошти квартиру. Крім того, протягом тривалого часу жодних претензій з боку ОСОБА_9 щодо спірної квартири не було. Оскільки спірна квартира придбана після фактичного припинення шлюбних стосунків, що знайшло своє відображення у поданні спільної заяви подружжям ОСОБА_9 до РАГСу про розірвання шлюбу, то вона є особистим майном ОСОБА_8, а тому позов задоволенню не підлягає.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 27 червня 2014 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №4606 (а.с.12 т.1).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

За своє життя, 20 березня 2010 року ОСОБА_8 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №1091, яким заповів відповідачу ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 та все майно, що в ній знаходиться (а.с.38 т.1).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст.1251 -1252 цього Кодексу.

Правовий аналіз правовідносин між сторонами, вказує, що предметом спору є права ОСОБА_8 та ОСОБА_9, як колишнього подружжя, на частину у спірній квартирі АДРЕСА_5 (м. Дніпропетровськ) у майні, як спільній сумісній власності, і як наслідок права позивача по справі ОСОБА_1 в порядку спадкування, як спадкоємця першої черги після смерті батьків. Так як спірне майно у вигляді квартири АДРЕСА_5 (м. Дніпропетровськ) було придбано у 1995 році, в період шлюбу з 16 жовтня 1965 року по 03 березня 1995 року, тобто до набрання чинності 01 січня 2004 року Сімейним Кодексом України, то до правовідносин з приводу придбання майна слід застосувати положення КпШС України.

Відповідно до положень ч.1 ст.22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч.2 ст.28 КпШС суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю

кожного з них.

Як розяснив пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про застосування судами деяких норм КпШС» від 12 червня 1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статтей 22,25,27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 1965 року. 03 лютого 1995 року до Індустріального відділу РАГСу було надано спільну заяву ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про розірвання шлюбу, яку було зареєстровано під №21 (а.с.46 т.2).

Пунктом 86 розділу V «Реєстрація розірвання шлюбу» Інструкці ї № 22/5 від 29.12.1984 затвердженою Міністром юстиції України 29 грудня 1984 року №22/5 «Про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні» (зі змінами і доповненнями, внесеними Міністерством юстиції України 19 квітня 1994 року №15/5) (інструкція втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції №52/5 від 18.10.2000, проте діяла на час подання заяви про розірвання шлюбу подружжям ОСОБА_8) реєстрація розірвання шлюбу за взаємною згодою подружжя у випадках, передбачених статтею 41 Кодексу про шлюб та сімю України, провадиться на підставі їх заяви, в якій повинно бути зазначено про відсутність у подружжя неповнолітніх дітей. У цих випадках оформлення розлучення і видача подружжю

свідоцтва про розірвання шлюбу провадиться після закінчення одного

місяця з дня подачі подружжям заяви про розлучення.

Згідно ст.41 КпШС при взаємній згоді на розірвання шлюбу подружжя, яке не має

неповнолітніх дітей, розірвання шлюбу провадиться в органах реєстрації актів громадянського стану. Якщо між подружжям, що розлучається, виник спір про майно,

яке є їх спільною сумісною власністю, або про аліменти на користь

того з них, хто є непрацездатним, розірвання шлюбу може бути

здійснене в суді за заявою подружжя або одного з них.

Статтею 44 КпШС передбачено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

03 березня 1995 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували розірвання шлюбу, що підтверджується Записом акта про розірвання шлюбу №134 від 03.03.1995 (а.с.46 т.2)

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 укладено 08 лютого 1995 року (а.с.112 т.1)

Подаючи спільну заяву про розірвання шлюбу 03.02.1995 подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 фактично припинили шлюбні стосунки. Даних про те, що останні складали сімю і продовжували вести спільне господарство та проживали як подружжя, суду не надано. Сам по собі факт проживання в одній квартирі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 після подання заяви про розлучення, про що пояснили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, не є підтвердженням бажання подружжя ОСОБА_9 зберегти шлюб, ведення спільного господарства, а оскільки шлюб було розірвано через органи РАГСу, то дата припинення фактичних шлюбних стосунків не підлягала встановленню.

Також про відсутність інтересу та претензій до спадкового майна свідчить та обставина, що ОСОБА_9, починаючи з часу розірвання шлюбу 03.03.1995 до смерті ОСОБА_8 27 червня 2014 року (майже 19 років), а також після його смерті питання про своє право на частку квартири АДРЕСА_5 не заявляла. Крім того, доказів того, що ОСОБА_9 утримувала спірну квартиру, мала в ній свої речі, проживала в ній, що свідчило б про її інтерес до цієї квартири як спільного майна подружжя, суду не надано.

Доказів того, що квартира АДРЕСА_8 придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду також не надано, а сам по собі факт формального перебування у шлюбі не свідчить про придбання спірної квартири у спільну сумісну власність, тоді як придбання квартири ОСОБА_8, проживання в ній, утримання цього майна, відсутність претензій до майна придбаного за час шлюбу з боку ОСОБА_8, відсутність претензій до спірної квартири та інтересу до неї протягом тривалого часу з боку ОСОБА_9, свідчать саме про придбання квартири за особисті кошти, для свого проживання ОСОБА_8

Посилання позивача як на підтвердження того, що спірна квартира є спільним майном його батьків, як подружжя, на бажання скласти заповіт на спільних дітей, про що підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, не є підтвердженням придбання квартири у спільну сумісну власність подружжя за спільні кошти.

У поданому відзиві на позов, представник відповідача ОСОБА_5 зазначає про пропуск строку позовної давності, проте суд не може погодитися з таким твердженням, оскільки позов подано на відновлення прав позивача, як спадкоємця.

Водночас суд зазначає, що ЄСПЛ неодноразово вказував на призначення позовної давності, повязуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними зі спливом часу (Stubbings та ін. проти Сполученого Королівства).

При розгляді цієї справи, суд звертає увагу на сплив тривалого проміжку часу з моменту придбанням спірної квартири, на ту обставину, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли і за своє життя протягом тривалого часу після розірвання шлюбу питання належності квартири АДРЕСА_5 не вирішували.

З огляду на вищезазначене, виходячи з правових підстав заявленого позову, встановлених обставин по справі та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30).

З урахуванням результату розгляду справи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання пр. Слобожанський, 15/45 в м. Дніпро, 49000) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання - вул. М.Малиновського, 6/167 в м. Дніпро, 49000), де треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3, місце знаходження вул. Титова,1, прим.35 в м. Дніпро, 49000), приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (РНОКПП невідомий, місце знаходження вул. Воскресенська,12, офіс 17, в м. Дніпро, 49000), про визнання заповіту частково недійсним - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 18 липня 2018 року.

Суддя О.Б.Подорець