Провадження № 2/225/188/2018
Справа № 225/6357/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Мигалевича В.В.,

за участю

секретаря - Голубової О.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державного підприємства «Торецьквугілля» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі Відокремленого підрозділу «Шахта Центральна» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що позивач по справі ОСОБА_4 має на утриманні двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Батьком дітей позивача є ОСОБА_7, з яким позивач проживала у зареєстрованому шлюбі з червня 2001 року до липня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 під час виконання своїх трудових обов'язків помер. Спеціальним розслідуванням факту смерті ОСОБА_7 винною особою в настанні нещасного випадку на виробництві як власника джерела підвищеної небезпеки визнано ВП «Шахта Центральна» ДП «Торецьквугілля». За наслідками розслідування нещасного випадку складено Акт по формі Н-5 від 14.09.2017року та Акт по формі Н-1 № 24 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом від 15.09.2017 року.

Позивач вважає, що внаслідок смерті на виробництві її колишнього чоловіка та батька її дітей, їм завдана моральна шкода, яка полягає в глибоких моральних та душевних стражданнях в зв'язку з втратою ними близької людини та батька. Дізнавшись про смерть свого батька діти зазнали емоційного та психологічного потрясіння, яке вони відчувають до теперішнього часу і не можуть відновити свою душевну рівновагу. Їх моральні страждання також пов'язані з тим, що з батьком вони підтримували дуже близькі відносини, фундаментом яких була любов, взаєморозуміння і повага один до одного. Після загибелі чоловіка позивача нормальні життєві зв'язки її дітей були знищені, вони постійно відчувають почуття туги та самітності і до теперішнього часу не можуть оговтатись від осягнутого їх лиха та втрати близької їм людини.

У зв'язку з викладеним в позові ставиться питання про стягнення на користь позивача та її дітей моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн. кожному.

Позивач, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, її інтереси за довіреністю представляв ОСОБА_1, який в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги визнала частково, вважає суму відшкодування моральної шкоди значно завищеною, просила зменшити суму моральної шкоди до 60000 (шістдесяти тисяч) грн. на обох дітей. В іншій частині позовних вимог просила відмовити, оскільки вважає їх необґрунтованими та недоведеними в суді.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача ОСОБА_8 зазначив, що позивач при викладені в своєму позові обставин в порушення вимог чинного законодавства, не зазначила жодного доказу, що підтверджує кожну обставину, на котру позивач посилається як на підставу своїх вимог. За відсутності цих доказів неможливо вирішити спор про відшкодування моральної шкоди, яку зазнали неповнолітні діти позивача внаслідок загибелі свого батька. Позивач по справі не зазначив і не довів в суді, в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно дітям, з яких міркувань вона виходила, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Так як позивачем суду не надано жодних доказів щодо моральних страждань, котрі нібито були спричинені дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6, то це в свою чергу позбавляє можливості встановити факт наявності такої шкоди. Крім цього, також зазначив, що ДП «Торецьквугілля» здійснює господарську діяльність в зоні проведення антитерористичної операції та несе тягар пов'язаних з цим негативних наслідків, тому на сьогоднішній день у підприємства склалось тяжке фінансове становище та дуже велика кредиторська заборгованість, тому просить суд врахувати даний факт при прийняття рішення по даній справі.

Заслухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, позивач по справі має на вихованні двох дітей: неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до копій свідоцтв про народження дітей, їх батьком є ОСОБА_7 (а.с. 6,7).

Батько ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Торецьквугілля», зокрема із «Шахтою «Центральна».

ІНФОРМАЦІЯ_5 року з ОСОБА_7 стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він помер, про що свідчить свідоцтво про смерть. Даний факт також підтверджено актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку, який стався ІНФОРМАЦІЯ_5 року о 05 год. 00 хв. та актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 24 по формі Н-1.

Відповідно до цього акту причиною нещасного випадку став незадовільний стан виробничого середовища (перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих виробничих факторів), а саме підвищена температура повітря робочої зони.

Зазначені обставини сторонами по справі не оспорювалися. Спірним по справі є розмір компенсації у відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5, дітей загиблого від нещасного випадку на виробництві ОСОБА_7, до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди звернулася їх матір .

Відповідно до ч.1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Повноваження позивача ОСОБА_4, як представника малолітньої та неповнолітньої дітей, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 62 ЦПК України, підтверджуються свідоцтвом про народження дітей.

Оскільки діти загиблого ОСОБА_7 є малолітньою дитиною та неповнолітньою дитиною, до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок загибелі їх батька від нещасного випадку на виробництві, правомірно звернулася їх матір позивач ОСОБА_4, тобто позивач по справі, яка відповідно до діючого законодавства України є їх законним представником.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

При цьому, відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст. ст. 1167, 1168, 1187 Цивільного кодексу України, які передбачають відповідальність за завдану моральну шкоду за умови відсутності між сторонами договірних зобов'язань, тобто так звана деліктна відповідальність.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом України в постановах № 6-123цс12 від 24.10.2012 року та № 6-120цс13 від 13.11.2013 року.

Так, відповідно до цих постанов у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім'ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст. 1167, ч.2 ст. 1168 ЦК України.

Зазначене випливає з рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року у справі про страхові виплати, в пункті 5 якого зазначено, що статтею 1167 (для членів сімей потерпілих) ЦК України та статтею 237-1 (для потерпілих) КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання та членам їх сімей не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підприємство мало створити потерпілому, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров'я чи настання смерті були би неможливими.

Суд вважає, що саме через шкідливі та небезпечні умови праці з батьком малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5, в інтересах яких діє позивач по справі, стався нещасний випадок, внаслідок якого настала смерть.

Відповідно до ст. 1 Гірничого Закону України до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, пов'язані з дією важкопрогнозованих проявів гірничогеологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здоров'я, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо).

За таких обставин, суд доходить висновку, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якої є саме відповідач, тому повинен відповідати за завдану шкоду.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Представником відповідача для доведення факту, що нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом стався внаслідок непереборної сили або з умислу чи грубої необережності потерпілого ОСОБА_7 не надано ніяких документів чи інших доказів.

Суд вважає, що саме діями відповідача малолітній дитині ОСОБА_6 та неповнолітній дитині ОСОБА_5, в інтересах яких діє позивач по справі, спричиненні моральні страждання, пов'язані зі смертю батька, яка є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві, власником якого є відповідач.

Згідно з ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах.

Таке право також неодноразово підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Барсукови проти України» (заява № 23081/07), яке набрало статусу остаточного 26 лютого 2015 року, у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Ігор Шевченко проти України» (заява № 22737/04), де у відповідній частині цього положення п. 38 зазначено таке

«1. Право кожного на життя охороняється законом…».

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду, як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлює, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Отже, зобов'язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, куди у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5 на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або за коном.

Частиною другою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, або смертю фізичної особи, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Тобто, даною нормою передбачено в тому числі право дитини загиблого на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, юридичною особою, яка її завдала. В даному випадку - відповідачем по справі.

У зазначеній вище нормі поняття «діти» вжито в розумінні кровної спорідненості з померлим, оскільки особа не набуває особливого правового статусу, пов'язаного з її неповноліттям, а в числі найближчих до померлого осіб отримує право на відшкодування моральної шкоди, яке не пов'язане із віком особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи виникає у зв'язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров'я або смерть фізичної особи.

Отже, право члена сім'ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю особи, спричинена внаслідок нещасного випадку на виробництві, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності нещасного випадку на виробництві і причинного зв'язку між смертю і цим нещасним випадком на виробництві, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім'ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент.

За таких обставин, суд вважає, що смерть батька внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом спричинило його дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в інтересах яких діє позивач, моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях.

Суд приймає до уваги те, що діями відповідача, спрямованими на не забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, спричинено малолітній і неповнолітній дитині, в інтересах яких діє позивач по справі, моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок загибелі на виробництві їх батька вони зазнали глибоких моральних та душевних страждань, втратили близьку людину, свого батька. Дізнавшись про смерть свого батька діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в інтересах яких діє позивач по справі, зазнали емоційне та психологічне потрясіння, яке відчувають до теперішнього часу і не можуть відновити свою душевну рівновагу. Моральні страждання пов'язані з фізичним станом, а саме душевне хвилювання, постійні думки про те, що втратили свого батька. Після загибелі батька нормальні життєві та сімейні зв'язки дітей, в інтересах яких діє позивач по справі втрачені, вони постійно відчувають почуття туги та самітності і до теперішнього часу в рівній мірі не в змозі оговтатись від осягнутого їх лиха та втрати найближчої їм людини, у них взагалі втратився сенс життя, який раніше повсякденно був пов'язаний з батьком.

Суд знаходить, що доводи позивача, яка діє в інтересах своїх малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5 про заподіяння їй моральної шкоди у зв'язку зі смертю їх батька внаслідок нещасного випадку, який стався з ним на виробництві заслуговують на увагу. Суд враховує, що діти втратили рідну та близьку людину, відчуття постійного хвилювання, порушення нормальних життєвих зв'язків неповнолітніх дітей. Втрата близької людини, вимагає від них додаткових зусиль для організації життя, оскільки померлий, за життя, був для них опорою, моральною та матеріальною підтримкою, через перенесені нервові потрясіння вони відчувають душевні страждання. З втратою батька діти, позбавилися належного піклування, яке батьки забезпечують своїм дітям до досягнення ними повноліття.

Перелічені негативні явища дійсно не можуть не турбувати позивача по справі, який діє в інтересах своїх малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5, не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, в результаті якого настала смерть батька дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в інтересах яких діє позивач по справі, суд враховує порушення нормальних життєвих зв'язків дітей, неможливість ведення попереднього способу життя, неможливість повернення близької людини, батька. Разом з тим, сума визначена позивачем по справі, на відшкодування моральної шкоди є завищеною та не відповідає глибині моральних та фізичних страждань останніх. Крім того, суд також враховує ті обставини, що малолітня дитина ОСОБА_7 - ОСОБА_6 та неповнолітня дитина ОСОБА_7 - ОСОБА_5 останні декілька років фактично проживали окремо від свого батька і спілкувалися із ним перідично, які у судовому засіданні не заперечувалась представником позивача. Також суд не приймає до уваги аргумент представника відповідача відносно необхідності врахування при визначені розміру грошової компенсації відсутності абсолютної вини підприємства у настанні нещасного випадку з причин того, що цей нещасний випадок стався на поверхні шахти і пов'язаний зі шкідливими умовами виробництва, а не з безпосереднім заподіянням шкоди у робочій зоні, у якій перебував потерпілий, оскільки такий аргумент спростовується наявними у матеріалах справи копіями Акту по формі Н-5 від 14.09.2017року та Акту по формі Н-1 № 24 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом від 15.09.2017 року, в яких встановлені причини настання цього нещасного випадку, та особи, дії та бездіяльність яких призвели до нещасного випадку. Крім того, суд не може прийняти до уваги групу аргументів представника відповідача, що стосуються необхідності врахування при визначені розміру грошової компенсації обставин незадовільного фінансового стану підприємства, оскільки розмір моральної шкоди не залежить від матеріального стану особи, на який покладено обов'язок відшкодувати таку шкоду.

При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно з частиною 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тому, враховуючи вимоги розумності, справедливості і співмірності завданої моральної шкоди, з огляду на ступень та глибину моральних страждань малолітньої дитини ОСОБА_6 та неповнолітньої дитини ОСОБА_5, в інтересах яких діє позивач, яких вони зазнали внаслідок смерті свого батька, конкретних обставин справи, порушення нормального укладу життя, суд знаходить можливим стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в інтересах яких діє позивач по справі грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в сумі по 50 000,00 грн. на кожну дитину, що буде еквівалентним завданим моральним стражданням.

Про таке право також підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (заява № 42310/04), яке набрало статусу остаточного 21 квітня 2011 року, у рішенні від 19 грудня 2013 року у справі «Юрій Волков проти України» (заява № 45872).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, ст. 153 КЗпП, ст.ст. 1, 38 Гірничого Закону України, керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 до Державного підприємства «Торецьквугілля» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі Відокремленого підрозділу «Шахта Центральна» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі Відокремленого підрозділу «Шахта Центральна» ( місце знаходження: 85200, м.Торецьк Донецької області, вул. Історична,5 ) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, компенсацію у відшкодування моральної шкоди завданої загибеллю їх батька ОСОБА_7 внаслідок нещасного випадку на виробництві в розмірі по 50000 (п'ятдесят тисяч ) грн. на кожну дитину.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково учасниками справи шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Повне судове рішення складено і підписано 26 січня 2018 року.

Суддя: