Справа № 452/2387/17 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/331/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач вже протягом десяти років не є членом її сім'ї, так як вони спільно не проживають, не пов'язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов'язків. Вказує, що суд прийшов до необґрунтованого висновку, про те, що квартира належить їй на праві власності, оскільки вона ще не здійснила державної реєстрації права власності на спадкове майно. Крім того, апелянт зазначає, що ніколи не перешкоджала відповідачу у доступі та проживанні у спірній квартирі, а те, що він постійно проживає в іншій, належній їй на праві власності квартирі, є його особистим волевиявленням та жодним чином не пов'язане з неприязними стосунками між ними. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що факт відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі без поважних причини понад встановлені статтею 71 ЖК України строки, не знайшов свого підтвердження. Підстав, що передбачені ст. 107 ЖК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, вибуття на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, позивачем та її представником не наведено та не доведено. А сам факт не проживання в квартирі відповідача не може слугувати підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки виходячи із змісту ст. ст. 71, 72 ЖК України можна зробити висновок, що можливість визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням законодавець пов'язує з поважністю причин такої відсутності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

Згідно з роз'ясненнями п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖКУ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім'ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування від 17.07.2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №468 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 06.08.2008 року.

Із копії будинкової книги вбачається, що в спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_3, котрий є рідним братом позивачки, ОСОБА_2, і рідним сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які 17.07.2008 року подарували спірну квартиру своїй доньці, ОСОБА_2, позивачці у справі.

Встановлено, що ОСОБА_3 на законних підставах вселився у спірну квартиру та у ній зареєстрований, у запереченнях на позов просив не позбавляти його права на спірну квартиру, оскільки квартира, у якій він проживає, не є його постійним місцем проживання, належить на праві власності позивачці, яка має намір її відчужити.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач дійсно протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1, факт не проживання більше шести місяців у спірній квартирі відповідачем не заперечувався.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 (а.с.16) вбачається, що між ним та ОСОБА_2 склалися неприязні, інтригуючи відносини, чого не заперечувала і позивачка.

Як пояснила позивачка відповідач тривалий час не проживав у спірній квартирі, оскільки відбував покарання в місцях позбавлення волі, а потім за їх спільною домовленістю проживав у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2.

Як вбачається з позовної заяви позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідача такими, що втратив право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту не проживання відповідача понад шість місяців.

Статтями 71, 72 ЖК України передбачено можливість визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням лише у разі їх відсутності понад шість місяців і така відсутність має бути зумовлена неповажними причинами.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відмовляючи у задоволенні прозову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з причин, які суд визнав поважними.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів заяви позивачка надала суду заяви від 10.11.2017 року, 13.11.2017 року та 17.11.2017 року про відсутність (непроживання) ОСОБА_3 у спірній квартирі на протязі десяти років.

Даючи оцінку вищезгаданим заявам колегія суддів вважає, що такі підтверджують лише факт відсутності і непроживання відповідача понад встановлені строки, проте такі не містять посилання на причини відсутності відповідача понад встановлені строки, а відтак не є беззаперечним доказом підставності позовних вимог.

Заслухавши пояснення апелянта в суді апеляційної інстанції, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відсутність відповідача за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 понад встановлені строки з поважних причин, якими є неприязні відносини з позивачкою.

З'ясувавши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, з'ясувавши дійсні причини відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки, встановивши їх поважність, те, що відповідач не втратив інтересу до спірної квартири, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що доводи позивачки про відсутність відповідача у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відсутні, передбачені ст. 71 ЖК України, підстави для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, у прийнятті яких безпідставно, на думку апелянта, було відмовлено судом першої інстанції, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17.12.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.