АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/518/2018 БорисоваО.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року місто Київ

справа № 753/22389/16

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

секретар - Волошин В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року ухваленого під головуванням судді Коренюк А.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування», акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 67500 грн. - суму матеріального збитку як різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сплаченим страховим відшкодуванням та моральну шкоду у розмірі 50000грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 07.06.2016 року на нерегульованому перехресті вул. Тепловозна та Харківське шосе в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого позивачу завдано матеріальну шкоду.

Винною особою у вказаному ДТП визнано водія ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3595752 від 10.03.2016 року зі строком дії до 09.03.2017 року з «нульовою» франшизою та в АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» у відповідності до заяви - приєднання (акцепт) № НОМЕР_3 до договору страхування № 22 від 01.09.2015 року.

Згідно звіту про оцінку автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, зробленого на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування», матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 178416,44 грн., а вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу - 315024,43 грн.

21.09.2016 року ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 100000 грн., а АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» сплатило на користь ОСОБА_4 10916,44 грн.

З огляду на те, що страхові компанії виконали взяті на себе зобов'язання та виплатили страхове відшкодування у загальній сумі 110916,44 грн., позивач звернулася до суду з вказаним позовом, оскільки відповідач добровільно відмовляється сплачувати різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сплаченим страховим відшкодуванням.

Також вказувала, що внаслідок протиправних дій винуватця ДТП їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 50000 грн. та яка полягала в завданих душевних стражданнях внаслідок пошкодженого (знищеного) майна під час ДТП та її складному психологічному стані після аварії.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21.11.2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальний збиток у сумі 67500 грн., моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та судовий збір у сумі 1226,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21.11.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, через неповноту та неправильність установлення обставинам, які мають значення для справи, необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та не надання їм належної правової оцінки.

Зазначав, що суд у рішенні посилається на висновок експерта, згідно якого автомобіль позивача «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 визнано фізично знищеним, оскільки його ремонт є економічно необгрунтованим. Однак, у матеріалах справи міститься лише звіт №402 про оцінку автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, виготовлений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Екліс».

Апелянт вказував, що у висновку звіту №402 йдеться про те, що матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 складає 178416,44 грн., будь-яких інших висновків оцінювачем не надано, однак у рішенні суд посилався на те, що ремонт пошкодженого автомобіля є економічно необґрунтованим, так як перевищує в рази його вартість.

Також зазначав, що під час розгляду справи відповідачем та його представником було заявлене усне клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи залишків пошкодженого транспортного засобу, однак позивач повідомила суд, що нею було реалізовано транспорний засіб «Mitsubishi» на запчастини, що позбавляє права ОСОБА_2 у разі відшкодування шкоди отримати транспортний засіб позивача, який визнано фізично знищеним, а ОСОБА_4 у такому разі отримає кошти понад визначеного матеріального збитку.

Вказував, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам заподіяння позивачу моральної шкоди, а тому безпідставно ухвалено рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 20000 грн. моральної шкоди.

Крім того, судом не було надано належної правової оцінки висновку експерта №2-11/09 за результатами проведення автотехнічного дослідження.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач та її представник проти апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належні чином повідомлений, а тому колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та стягуючи з відповідача 67500 грн. матеріального збитку, суд виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, а тому останній на підставі ст.1194 ЦК України повинен відшкодувати різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сплаченим страховим відшкодуванням.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.06.2016 року приблизно о 09.10 год. на нерегульованому перехресті вул. Тепловозна та Харківське шосе в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 11.07.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП за порушення Правил дорожнього руху (т.2 а.с.44-45). Дана постанова набрала законної сили.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З постанови Дарницького районного суду міста Києва від 11.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що не спростовується і у ході розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ДТП цивільна-правова відповідальність водія автомобіля «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована у третіх осіб: ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3595752 від 10.03.2016 року зі строком дії до 09.03.2017 року з «нульовою» франшизою та в АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» у відповідності до заяви - приєднання (акцепт) № НОМЕР_3 до договору страхування № 22 від 01.09.2015 року (т.1 а.с. 110,111).

З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» було замовлено проведення автотоварознавчого дослідження.

Згідно звіту №402 про оцінку автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Екліс» від 16.07.2016 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП становить 178416,44 грн., а вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 315024, 43 грн. (т.2 а.с. 1-7).

21.09.2016 року ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 100000 грн. відповідно до лімітів відповідальності за полісом на підставі страхового акту №0956.609.16.01.01 від 12.09.2016 року та розрахунку страхового відшкодування до страхового акту №0956.609.16.01.01 від 12.09.2016 року.

На підставі заяви ОСОБА_4 на виплату страхового відшкодування та страхового акту №АХА2185083 від 06.01.2017 року АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було здійснено виплату страхового відшкодування потерпілій особі у розмірі 10916,44 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 ставила перед судом питання про стягнення з відповідача як винуватця ДТП різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою у розмірі 67500 грн. (178416,44 грн. - 110916,44 грн.).

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За загальним правилом розмір відшкодування шкоди встановлюється законом або домовленістю сторін, а у разі наявності спору між сторонами - судом.

Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні роз'яснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого.

Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоров'я тощо).

Відповідно роз'яснень, які викладені в п.9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодувати вартість майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Тобто у цьому випадку в разі виплати особі повної вартості речі, яку було знищено, залишки такої речі (спірний автомобіль) слід повернути особі, яка відшкодувала шкоду.

У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, детально регламентовано ст.30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV (із відповідними змінами).

Згідно з вимогами цієї статті транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця ДТП.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам по евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи Моторне транспортне страхове бюро України.

Вважається, що положення цієї норми на підставі ст.8 ЦК України можуть застосовуватися при відшкодуванні шкоди не лише страховиком, а й іншими особами, які несуть відповідальність за її заподіяння.

Згідно звіту №402 про оцінку автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2, складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Екліс» від 16.07.2016 року, вартість транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 до ДТП становить 178416,44 грн., вартість транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 після ДТП складає 67500 грн.

Як вбачається з даного звіту пошкоджений транспортний засіб «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 відновлювати економічно недоцільно.

ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» було здійснено зобов'язуючу пропозицію, згідно якої найвища пропозиція залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 склала 67500 грн.

Таким чином, вартість автомобіля позивача «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 до ДТП становила 178416,44 грн., страховими компаніями було відшкодовано 110916,44 грн., залишкова вартість даного транспортного засобу становить 67500 грн.

Колегія суддів бере до уваги те, що у судовому засіданні суду першої інстанції позивач та її представник пояснювали, що автомобіль Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 було реалізовано під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Оскільки пошкоджений автомобіль з залишковою вартістю у розмірі 67500 грн. на час звернення позивача з позовом до суду залишався у її власності, страховими компаніями останній було відшкодовано 110916,44 грн., а відтак колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 фактично отримала у повному обсязі відшкодування завданої шкоди її майну (110916,44 грн. - сума відшкодування страховими компаніями + 67500 грн. - залишкова вартість автомобіля = 178416,44 грн. - вартість автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_2 до ДТП).

Вирішуючи спір про відшкодування позивачу завданих йому реальних збитків, суд першої інстанції зазначених положень законодавства не врахував.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 67500 грн. та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом у рішенні вказано про висновок експерта №402, хоча матеріали справи місять лише звіт №402 про оцінку пошкодженого автомобіля, яка була проведена суб'єктом оціночної діяльності, який перебуває у договірних відносинах з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» і не є експертною установою, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки вони не спростовують обставин щодо визначення розміру спричиненої відповідачем шкоди.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апелянта про те, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася як з його вини, так і вини позивача, доказом чого є висновок експерта № 2-11/09 за результатами проведення авто-технічного дослідження від 11.09.2017 року (а.с. 99-112 том 2), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідач не заявляв зустрічних вимог про відшкодування матеріальної шкоди до ОСОБА_4 і вказаний висновок не спростовує вину відповідача у скоєнні даної ДТП, у результаті якої було пошкоджено транспортний засіб позивача.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн., суд першої інстанції виходив з співмірності, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди позивачем, що виявилося у душевних стражданнях, яких ОСОБА_4 зазнала у зв'язку з пошкодженням її майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.

Як вбачається з психологічного висновку, складеного психологом ОСОБА_5 від 13.09.2016 року у ОСОБА_4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 07.06.2016 року за її участю, протягом двох місяців спостерігаються такі симптоми, як почуття сильного стресу та напруги, нав'язливі, сумні думки, відстороненість від інших людей, втрата інтересу до життя, відчуття відокремленості від майбутнього, труднощі з концентрацією уваги, гіперконтроль, нервозність, збудливість. На підставі передічених симптомів останній було рекомендовано консультації психолога у кількості 10 сеансів.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є поставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розглядаючи позови про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів вважає, що розмір коштів на відшкодування моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача суд визначив правильно, виходячи з обставин її заподіяння, характеру і ступеню страждань позивача, внаслідок фактичного знищення її автомобіля, суттєвих змін у її житті та психологічному її стані, а також виходячи із засад розумності, виваженості, співмірності та справедливості.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам заподіяння позивачу моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки судом вірно було встановлено, що саме з вини ОСОБА_2 був фактично знищений автомобіль позивача, що потягло зміну звичного укладу її життя, втрату душевної рівноваги, а тому відповідач повинен відшкодовувати завдану моральну шкоду в розмірі визначеному судом першої інстанції.

Колегія суддів відмовляє у стягненні з позивача на користь відповідача витрат за надання правової допомоги (гонорару адвоката) у сумі 21750 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як зазначено в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи стороною відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано ні акту приймання-передачі виконаних робіт щодо надання правової допомоги, ні документів про кількість годин, витрачених на надання правової допомоги по цій справі, ні доказів на підтвердження сплати понесених ОСОБА_2 витрат за надання правової допомоги.

Крім того, до переліку послуг, які були надані відповідачу було включено також послуги, які були надані при розгляді іншої справи (ознайомлення з матеріалами справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2, прийняття участі у розгляді апеляційної скарги на постанову Дарницького районного суду міста Києва у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2.).

Пунктом 2 ч.2 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому відповідачем та його представником не надано доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_2 витрат на оплату правничої допомоги.

Враховуючи вимоги вищезазначених норм закону, колегія суддів приходить до висновку про відмову у стягненні з позивача на користь відповідача витрат за надання правової допомоги.

Вимоги про відшкодування судових витрат понесених за проведення автотехнічного дослідження задоволенню не підлягають, оскільки вказане дослідження не стосувалося предмету доказування у даній справі.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнутих судових витрат пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, зменшивши суму судового збору з 1226,20 грн. до 220,40 грн. та стягнути з позивача на користь відповідача витрати понесені ним за подання апеляційної скарги у розмірі 742 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 67500 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 67500 грн. відмовити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 1226 грн. 20 коп. до 220 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, місце проживання: АДРЕСА_1 судові витрати понесені ним за подання апеляційної скарги у розмірі 742 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: