АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1162/18 Справа № 207/4034/16 Головуючий у 1 й інстанції - Байбара Г.А. Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гречишникової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, відділ реєстрації Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, відділ реєстрації Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 05.12.1987 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Їх сім'я постійно проживала у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, яка складається із двох житлових кімнат, загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 30,52 кв.м. Вказана квартира була виділена їх родині у 1988 році на склад сім'ї із трьох осіб в порядку поліпшення житлових умов. 06.01.1989 року вони зареєструвалися у спірній квартирі. Сімейне життя з відповідачем було складним, він зловживав спиртними напоями, безвідповідально ставився до потреб сім'ї, протиправно поводив себе по відношенню до неї. Тому у 1996 році вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу і рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.10.1996 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відносини між нею та відповідачем поліпшилися і вони намагалися зберегти сім'ю, незважаючи на те, що відповідач протягом їх спільного сімейного життя неодноразово її зраджував, жив з іншими жінками по декілька місяців, а потім повертався до сім'ї. У січні 2010 року відповідач знову пішов проживати до іншої жінки. Залишаючи квартиру, він забрав свої особисті речі, документи, необхідні йому спільні предмети побуту, а також придбаний у шлюбі автомобіль. З 2010 року відповідач до квартири АДРЕСА_1 не повертався, не приймав участі в її утриманні та в оплаті житлово-комунальних послуг, але до теперішнього часу залишається зареєстрованим у ній. 04.10.2016 року Дніпровським районним у м. Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 57 було зареєстровано розірвання шлюбу між нею та відповідачем. За останні чотири роки вона спілкувалася з відповідачем один раз, коли передавала свідоцтво про шлюб та рішення суду про розірвання шлюбу. При зустрічі вона просила відповідача знятися з реєстраційного обліку по спірній квартирі, оскільки вона з сином, який є інвалідом третьої групи з дитинства, не можуть сплачувати комунальні послуги в повному обсязі з урахуванням реєстрації в квартирі відповідача. Проте, відповідач відмовився добровільно знятися з реєстрації через відсутність в нього часу та бажання займатися цим питанням. Вони з сином ніколи не чинили перешкод відповідачу у проживанні та користуванні спірною квартирою. Крім того, вони з сином не можуть приватизувати квартиру, так як у житловому приміщенні зареєстрований колишній член їх сім'ї - відповідач ОСОБА_3, який тривалий час не проживає у ній. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом від 06.10.2016 року. Вважала, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, так як відсутній у житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку та внесення відповідних змін до особового рахунку по квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що з 05.12.1987 року до 26.08.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.13), та свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке було видане позивачу ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.10.1996 року (а.с.14,15).

Від спільного шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11).

Сторони у справі зареєстровані у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, відповідальним наймачем квартири є відповідач ОСОБА_3, квартира не приватизована, складається з двох житлових кімнат, житловою площею 30,52 кв.м., загальною площею 52,9 кв.м., що підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_1 (а.с.16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, а також те, що відповідач не втратив інтересу до спірної квартири, яка є його єдиним постійним місцем проживання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутньої особи може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки він не проживав у ній певний час через постійні сварки, що виникали між ним та позивачкою, щоб запобігти цим сваркам, а також через його захворювання, яке потягло встановлення 1-ї групи інвалідності.

Виходячи зі встановлених обставин у справі та враховуючи те, що між сторонами у справі склалися неприязні стосунки та між ними виникали часті сварки, що перешкоджало їх спільному проживанню в одній квартирі, колегія суддів вважає, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано письмових доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців (належним чином складені акти тощо).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичного ставлення як належного доказу акту № 10-10-01 від 06.10.2016 року про не проживання відповідача у спірній квартирі.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки несплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А.Єлізаренко