Справа № 646/542/17
№ провадження 2/646/117/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.01.2018 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова Харківської області у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

при секретарі Марковій О.В.

за участі позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі місцевого суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Міністерства юстиції України, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, неодноразово уточненим під час судового розгляду, до ОСОБА_2, Міністерства юстиції України, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, завірене 20.07.1976 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 8-26-37, яке являється правовстановлюючим документом відповідача ОСОБА_4 на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Льговська, будинок № 51, та визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Льговська, будинок № 51, мотивуючи тим, що під час укладання договору купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року були порушені її права.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, на обґрунтування яких послалася на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях до неї, та зазначила, що 20 липня 1976 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцями матері ОСОБА_5, яка померла 18.12.1975, були: вона, її сестра ОСОБА_4 та їхня баба ОСОБА_6 Спадковим майном був житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: місто Харків, вулиця Льговська, 51, який вони успадкували в рівних частках по 1/3, кожна. Проте вона вважає, що іі сестра ОСОБА_4 не мала юридичного і морального права приймати спадщину, оскільки мала житло в м. Одесі. 27.03.1978 ОСОБА_4, яка знаходилася у НДР, оформила договір дарування, посвідчений консульському відділі посольства СРСР у Німецькій Демократичній Республіці, яким подарувала 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями позивачу. Позивач прийняла цей дар і вважає, що таким чином право власності відповідача ОСОБА_4 на вказану частку майна було припинено. Але відповідач ОСОБА_4 вже після укладення вказаного договору дарування, на підставі якого було призначене переоформлення права власності, отримала у нотаріуса правовстановлюючий документ на 1/3 частину вищезазначеного нерухомого майна на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, посвідченого 20.07.1976 Третьою харківською державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 8-2637. При цьому, відповідач ОСОБА_4 правовстановлюючий документ не підділа реєстрації у відповідному виконкомі міськради. У звязку з чим, позивач вважає, що відповідач не має права власності на частину спірного будинку. Вважала необхідним вирішити спір на підставі статей 47, 48, 128, 228 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом - 20.07.1976). Просила поновити строк на звернення з позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, мотивуючи їхньою безпідставністю, про що подала відповідну заяву. Просила суд розглядати справу у її відсутність, зазначивши про неможливість прибуття до суду через велику відстань і стан здоровя.

Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не зявився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог, предявлених до Міністерства юстиції України, посилаючись на те, що до повноважень Міністерства не входить вирішення питань предявлених позивачем, оскільки обсяг повноважень виключає можливість участі у даній справі.

Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище «Місак», після першого шлюбу - «Пісклова», в подальшому - «Безсонова») та відповідач ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище «Місак») народились в родині ОСОБА_5 та ОСОБА_7, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та укладання шлюбів.

Згідно свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №414108, виданого 18.12.1975, ОСОБА_5 померла 18 грудня 1975 року в м. Харкові.

20 липня 1976 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 8-2636, на підставі заповіту, посвідченого 3-ю ХДНК 24 червня 1975 року реєстровий №2-6354, згідно якого спадкоємцями ОСОБА_5, померлої 18.12.1975, є ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_6. Спадковим майном є житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться у місті Харкові по вулиці Льговській, 51, який вони успадкували в рівних частках.

На підставі вказаного свідоцтва 02.08.1976 у КП «ХМ БТІ» було зареєстроване право власності за позивачем, відповідачем та ОСОБА_6 на вищевказане нерухоме майно - по 1/3 (одній третій) частині за кожною.

15 серпня 1978 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори (реєстровий №4-3795) посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_9 та ОСОБА_6 Кузмінішна продали в рівних частинах кожна, а ОСОБА_10 придбав 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у м. Харкові, вул. Льговська, 51.

За правилами пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до спірних правовідносин застосовуються правила Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу від 15 серпня 1978 року).

Так, статтею 42 ЦК УРСР 1963 року передбачалося, що у годи можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Положеннями статті 48 ЦК УРСР 1963 року визначалася недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч.1 ст.59 ЦК УРСР).

За приписами статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За правилами ст. 128 цього кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором.

Як вбачається з довідки КП «ХМБТІ» від 16.11.2011 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Льговській, 51, зареєстроване наступним чином:

- за ОСОБА_4 1/3 частина на підставі дублікату свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 20.07.1976 1-ю ХДНК (дублікат видано 18.09.2008 реєстровий №1-710);

- за ОСОБА_7 2/3 частини на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.08.1978 1-ю ХДНК реєстровий №4-3795.

Так, згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2008 року №20442448 за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/3 частину будинку №51 по вул. Льговській у м. Харкові на підставі дублікату свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 20.07.1976 1-ю ХДНК реєстровий №8-2637 (дублікат видано 18.09.2008 №1-710).

Як вбачається з проаналізованих обставин справи і наведених доказів, сторонами при укладенні спірного договору купівлі-продажу частини житлового будинку додержані вимоги закону до його форми.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що при видачі державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори 20 липня 1976 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також про посвідченні його копії, мало місце порушення вимог статей 47, 48 ЦК УРСР 1963 року.

Також слід відзначити, що позиція позивача щодо відсутності у ОСОБА_4 права приймати спадщину при наявності іншого житла не ґрунтується на законі.

Крім того, ОСОБА_1 не надано переконливих доказів і юридичного обґрунтування для визнання за нею права власності на 1/3 частину спірного будинку, що на теперішній час належить відповідачу.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведені позовні вимоги, тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно не підлягає задоволенню і заява про поновлення строку за зверненням до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 42, 47, 48, 49, 57, 128, 228 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Міністерства юстиції України, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

У звязку з оголошенням в судовому засіданні вступної і резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 січня 2018 року.

Суддя: В.А. Єжов