Постанова

Іменем України

11 січня 2018 року

м. Київ

справа № 755/6219/16-ц

провадження № 61-1608 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник заінтересованої особи - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року у складі судді Арапіної Н. Є. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14.

Заява мотивована тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14 задоволено позов публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до неї про стягнення заборгованості. Стягнуто з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 1 032 703 грн 98 коп., третейський збір у розмірі 10 727 грн 04 коп.

Посилаючись на те, що предметом спору було стягнення заборгованості за споживчим кредитом, який був наданий в іноземній валюті, зазначена справа не була підвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», просила скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14.

До заяви про скасування рішення третейського суду ОСОБА_4 додала клопотання про поновлення строку на звернення до суду, обґрунтовуючи пропуск процесуального строку тим, що про рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року вона дізналась лише

25 вересня 2014 року. 11 грудня 2014 року вона звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про скасування рішення третейського суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року зазначена заява залишена без розгляду, її копію вона отримала лише 22 березня 2016 року, при безпосередньому зверненні до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року поновлено пропущений ОСОБА_4 строк для звернення до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14.

Ухвала мотивована тим, що зазначені ОСОБА_4 причини пропуску строку звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду є поважними, оскільки заявник копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року отримала лише 22 березня 2016 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року заяву ОСОБА_4 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14 задоволено.

Скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються споживчого кредитування, а тому зазначений спір відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» не підвідомчий третейському суду. Крім того, розрахунок кредитної заборгованості передбачений сторонами в іноземній валюті, а тому спір має публічно-правове значення та не підлягає вирішенню в приватному порядку третейськими судами.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 є споживачем банківських послуг, спір виник відносно заборгованості за кредитом, а тому відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» зазначена справа не підвідомча третейському суду. Докази на спростування поважності причин пропуску ОСОБА_4 строку на оскарження рішення третейського суду в матеріалах справи відсутні.

У грудні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося із касаційною скаргою, у якій просило скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 без поважних причин пропущено строк для подачі заяви про скасування рішення третейського суду, оскільки вона повинна була самостійно контролювати розгляд її заяви, поданої у грудні 2014 року та ознайомлюватись із матеріалами цивільної справи. Спір не є публічно-правовим та не стосується захисту прав споживачів, оскільки позивачем у справі є ПАТ «Укрсоцбанк», який пред'явив до третейського суду позов про захист порушених прав банку за кредитним договором, відповідно до третейського застереження. Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України «Про третейські суди» не містив заборони щодо розгляду третейськими судами справ про захист прав споживачів.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу цієї статті доповнено пунктом 14 згідно із Законом України від

03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам») третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина

ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від

03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набув чинності 11 березня 2011 року, виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від

24 травня 2017 року у справі № 6-580цс17.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389-5 ЦПК України (в редакції, яка була чинною на момент розгляду заяви в судах попередніх інстанцій) рішення третейського суду може бути скасовано, якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Враховуючи, що рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14 за позовом

ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу ухвалено 28 лютого

2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спір про стягнення з боржника на користь банку заборгованості за договором споживчого кредиту не підвідомчий третейському суду, у зв'язку із чим оскаржуване рішення третейського суду підлягає скасуванню.

Доводи ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що ОСОБА_4 пропущено строк на оскарження рішення третейського суду без поважних причин є необґрунтованими та спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, якими було надано вмотивовану оцінку причинами пропуску зазначеного процесуального строку. Судами правильно враховано, що копію оскаржуваного рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків ОСОБА_4 отримала

25 вересня 2014 року, що не заперечувалось ПАТ «Укрсоцбанк», та 11 грудня

2014 року звернулась до суду із заявою про його скасування. Судове рішення, постановлене за результатами розгляду її заяви, заявниця отримала 22 березня 2016 року та звернулась до суду із повторною заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року у справі № 67/14 вже у квітні 2016 року.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Згідно з частиною 2 статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С.О. Погрібний

О.В. Ступак