Єдиний унікальний номер 227/332/16-ц Номер провадження 22-ц/775/8/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Дундар І.О., Корчистої О.І.

при секретарі Ситнік Д.Л.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області у залі судового засідання № 4 справу № 227/332/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням майна, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1, на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року (ухвалене у м. Добропілля Донецької області, головуючий суддя І інстанції Хоменко Дмитро Євгенович), -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна.

Зазначала, що 03.12.2015 року вона та відповідач перебували у приміщенні Національного юридичного університету імені ОСОБА_5.

У звязку з тим, що їй необхідно було відлучитися, вона за погодженням з відповідачем передала останній на тимчасове короткочасне зберігання належний їй на праві власності телефон «Sony Z3 plus black», 6 аркушів паперу формату А4, сумку, в якій знаходився планшет та не коментований Цивільний процесуальний кодекс України, куртку. Відповідач в цей час стояла, в правій руці тримала свій планшет, а на лівій руці, зігнутій у лікті, висіла її сумка. Відповідач прийняла від неї в ліву руку телефон з аркушами паперу, а інші її речі: сумку та легку куртку вона (позивач) повісила на ліву руку відповідача, попередивши щоб відповідач була обережною з її телефоном.

Відійшовши від відповідача кроків на три, вона почула гучний звук. Обернувшись побачила, що її телефон лежить на підлозі біля відповідача, а остання, в цей час, друкує щось на своєму планшеті.

Повернувшись до відповідача, вона підняла телефон з підлоги та побачила, що на склі екрану телефону утворилась шпарина у вигляді кривої лінії, телефон знаходився в неробочому стані.

На її запитання про причину падіння телефону, відповідач чіткої відповіді не надала: спочатку пояснювала, що сама кинула телефон; потім - що він вислизнув у неї з руки чи із-під руки, де вона його утримувала; через деякий час - що вона була перевантажена речами, рука у неї невільно смикнулася і телефон, що знаходився під рукою, вислизнув та впав на підлогу.

Посилаючись на те, що:

- телефон нею придбаний 15 жовтня 2015 року за 16 599 грн.;

- відповідач, прийнявши телефон на зберігання, не забезпечила його схоронність; внаслідок падіння телефон отримав технічні ушкодження і відновленню не підлягає, за цільовим призначенням використовуватися не може;

- телефон, на її думку, відповідачем пошкоджено умисно, шляхом його кидка на підлогу з прикладенням значної фізичної сили, оскільки згідно технічних характеристик телефон обладнаний протиударним склом, яке може витримати сильний удар; зріст відповідача становить близько 150 см і з врахуванням того, що телефон відповідач утримувала на рівні руки, висота його падіння внаслідок необережного поводження з ним склала би не більше 110 см, що забезпечувало його цілісність;

- відповідач добровільно відшкодувати завдану їй шкоду не бажає

просила стягнути з відповідача на її користь на відшкодування матеріальної шкоди 16 599 грн., на відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням телефону, 1 000 грн. (а.с. 2-5 т. 1).

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за їх недоведеністю (а.с. 64-65 т. 1).

Не погодившись з судовим рішенням, позивач ОСОБА_3, в інтересах якої на підставі договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2016 року діяла адвокат ОСОБА_1, в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилалась на невідповідність висновків суду обставинам справи, встановленим на підставі досліджених у судовому засіданні доказів.

Зазначала, що правовідносини, які склалися між сторонами є правовідносинами із зберігання майна. В порушення ст. 11 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) суд за власною ініціативою визнав неукладеним правочин зберігання телефону між ОСОБА_3, як поклажедавцем, та ОСОБА_4, як зберігачем; безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст. ст. 936, 937, 942, 949, 950, 951 ЦК України та розглянув спір за правилами деліктних правовідносин, що призвело до незаконної відмови в задоволенні позову.

Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди. Доказами зловмисного пошкодження відповідачем телефону є передача їй телефону на короткочасне зберігання та з її згоди із зауваженнями про обережне з ним поводження; при падінні телефону з невеликої висоти та без придання йому при падінні швидкості він з огляду на його технічні характеристики не отримав би жодних технічних ушкоджень.

Суд спростував доводи позивача про наявність вини відповідача у спричиненні матеріальної шкоди посиланням на те, що нібито саме ОСОБА_3 перевантажила відповідача великою кількістю речей, що і призвело до падіння телефону. З такими висновками вона не погоджується, оскільки ОСОБА_4 при прийнятті телефону на зберігання, не висловила на адресу позивача жодної претензії чи/або заяви з цієї підстави, що свідчить про їх відсутність та про її погодження з прийняттям речі на зберігання за таких умов, які існували на момент її передачі і оцінку яким мала дати саме відповідач.

Відповідач не вжила необхідних та залежних від неї заходів, які б забезпечували схоронність прийнятого нею на збереження належного позивачу майна. За таких умов, наявність вини відповідача в спричиненні їй матеріальної шкоди внаслідок знищення належного їй телефону є доказаною.

Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначає, що суд, стверджуючи про доведеність такої шкоди лише документами, грубо порушив приписи частини 2 ст. 212 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) стосовно того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (а.с. 70-75 т. 1).

Відповідач ОСОБА_4 в письмових запереченнях на апеляційну скаргу просить її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що між нею та позивачем був укладений договір зберігання не відповідають дійсності. Нею не надавалася згода на укладення договору зберігання; позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували факт укладення договору зберігання, а сам факт передання речей не свідчить про наявність договору зберігання.

Доводи апеляційної скарги про те, що телефон має протиударне скло і воно не могло бути розбите при падінні без умисного нанесення пошкодження з боку відповідача, є лише припущенням, які жодним наданим позивачем доказом не доведені. Падіння телефону сталося через перевантаження її позивачем своїми речами. Адже, враховуючи її параметри росту, ваги та інше, їй фізично було складно утримати усі речі. Окрім сумки позивача, куртки, листів А4 та телефону, в неї (відповідача) були важкі речі, зокрема: підручники з кримінального права, Кримінальний кодекс України, роздруківки, зошити, телефон та планшет. Позивач поспішала до вбиральні, тому на ліву руку, на якій в неї вже висіла її (відповідача) сумка, неочікувано повісила свою. Від цього її (відповідача) похитнуло та переважило на лівий бік і телефон впав на кахель екраном донизу, що і спричинило його пошкодження.

До того ж, взагалі невідомо чи дійсно телефон не підлягає ремонту. Можливо його можна привести до ладу замінивши окремі його частини. Позивачем не було надано жодного доказу з сервісного центру про неможливість його використання за цільовим призначенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що з боку відповідача на адресу позивача були певні глузування, що завдавало позивачу моральних страждань, не відповідають дійсності. Глузування мали місце з боку позивача. Позивачем не надано доказів, що підтверджують її фізичні страждання, зокрема лікарської документації, в якій зафіксовано нервовий стан позивача, або рецептів на закупівлю медичних препаратів на лікування, повязане з таким станом (а.с. 133-135 т. 1).

В судові засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 не з'явилася, з'явилися її представники - ОСОБА_2, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 123 т. 1), та адвокат ОСОБА_1, яка діяла до 01 січня 2018 року на підставі договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2016 року (а.с. 37-38 т. 1), в судове засідання 11 січня 2018 року надала ордер (а.с. 72 т. 2). Представники позивача доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання апеляційного суду жодного разу не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за місцем свого проживання у м. Харкові (у звязку із навчанням).

Апеляційний суд визнав можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_4, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України (в в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року)неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п/п 9 п. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були встановлені такі фактичні обставини:

Позивач та відповідач станом на грудень 2015 року навчалися в академічній групі № 2 2-го курсу 4-го факультету Національного юридичного університету імені ОСОБА_5.

15 жовтня 2015 року позивач придбала мобільний телефон «Sony Z3 plus black» вартістю 16 599 грн., що підтверджується накладною приватного підприємця ОСОБА_6 від 15.10.2015 року (а.с. 8).

Цей телефон за своїми технічними параметрами має фірмове протиударне скло, що підтверджується технічною інформацією порівняння телефонів «Sony Xperia Z3 +» та «Sony Xperia C4» (а.с. 9-11).

Відповідно до фотознімків телефон позивача має ушкодження у виді параболічної тріщини, що проходить через весь телефон (а.с. 12-13).

Ці обставини сторонами не оспорюються. Будь-які доводи щодо цих встановлених судом першої інстанції обставин в апеляційній скарзі позивача відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності вини відповідача в пошкодженні телефону, оскільки позивач сама передала відповідачу велику кількість речей, що і спричинило падіння телефону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції також виходив з того, що ці вимоги є недоведеними. Позивачем не надано жодних документальних доказів її фізичних страждань, зокрема лікарської документації, в якій зафіксовано нервовий стан позивача, рецептів на закупівлю медичних препаратів для лікування, тощо.

Такі висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ст. 22, главою 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України, зокрема, статтями 1166, 1167 ЦК України.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, згідно зі ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за змістом статей 22, 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки заподіювача шкоди, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Сторони не оспорюють той факт, що 03.12.2015 року, коли позивач передала телефон відповідачу, він упав на підлогу.

Згідно висновків судової компютерно - технічної експертизи № 1/8-92 від 20 листопада 2017 року та судової трасологічної експертизи № 1/4-178 від 14 листопада 2017 року мобільний телефон марки «Sony» має наступні пошкодження:

- на екрані лицьової сторони мобільного телефону розташована тріщина, яка починається від лівої бічної поверхні телефону, на відстані 13 мм від верхнього його краю, і згинаючись зигзагоподібно через увесь екран, закінчується у правої бічної поверхні на відстані 38 мм від нижнього його краю. При натиснені на тріщину встановлено, що вона рухлива, тобто злегка розширюється і звужується;

- на верхній бічній поверхні телефону, на відстані 3 мм від його лівого краю, виявлені сліди дій стороннього предмету у виді трьох частково статичних та частково динамічних, утворених в результаті руху поверхні слідоутворюючого обєкта відносно слідосприймаючої поверхні, ділянок найбільшими розмірами по осях 1х0,6мм, 1,2х1,4мм, 1,7х0,8мм та глибиною до 0,3мм, від яких віялоподібно відходять пять подряпин довжиною від 1,5мм до 2,2мм.

Виявлені пошкодження утворені в результаті статичного і одночасно динамічного контакту корпусу телефону з твердою поверхнею (предметом), можливо при падінні на підлогу його верхньою лівою частиною (а.с. 44-49, а.с. 51-57 т. 2).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вини відповідача в заподіянні шкоди.

Позивачем не надано суду доказів протиправної поведінки заподіювача шкоди, тобто відповідача, та відповідно її вини в заподіянні шкоди.

На підтвердження вини відповідача позивачем до суду першої інстанції надано роздруківку спілкування в соціальних мережах між позивачем та відповідачем, згідно якого ОСОБА_4 не оспорює факт падіння телефону з її рук, але зазначає, що це сталося з причини її завантаженості позивачем речами (а.с. 14-25 т. 1).

Крім того, як на доказ вини відповідача в заподіянні шкоди, позивач посилається на свої показання, як свідка у суді першої інстанції, згідно яких вона 03.12.2015 року біля 13:30 попросила відповідача потримати її речі і передала, серед іншого, свій мобільний телефону. В правій руці відповідач тримала планшет, в лівій руці - сумку. Відповідач прийняла від позивача в ліву руку телефон, а інші речі позивача - сумку та легку куртку позивач також повісила на ліву руку відповідача. Відійшовши від відповідача кроків на три, вона почула гучний звук, обернувшись побачила, що її телефон лежить на підлозі біля відповідача. Відповідач не вчинила дій, щоб підняти телефон, а щось набирала на планшеті.

ОСОБА_1 зазначені показання позивача, як свідка, не доводять протиправність дій відповідача щодо переданого їй в руку телефону. Позивач не бачила як саме сталося падіння телефону та що стало причиною його падіння, оскільки в момент падіння телефону відповідач знаходилася за її спиною.

Зазначені показання позивача, допитаного в якості свідка, не спростовують посилання відповідача в запереченнях на апеляційну скаргу, що падіння телефону сталося через її перевантаження позивачем своїми речами. Так в ліву руку відповідача, на якій висіла сумка відповідача, позивачем, поспішаючи до вбиральні, були передані листи А4 та мобільний телефон, а потім позивач на цю ж ліву руку відповідача ще повісила свою сумку та куртку. Як зазначає відповідач, від цього її похитнуло та переважило на лівий бік і телефон впав на кахель екраном донизу, що і спричинило його пошкодження.

Доказів, які б спростовували ці пояснення відповідача позивачем суду не надано.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач умисно кинула телефон на підлогу, є недоведеними.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач сама передала відповідачу в її ліву руку велику кількість речей, що і спричинило падіння телефону.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказами зловмисного пошкодження відповідачем телефону є: 1) передача їй телефону на короткочасне зберігання та з її згоди із зауваженнями про обережне з ним поводження; 2) при падінні телефону з невеликої висоти та без придання йому при падінні швидкості він з огляду на його технічні характеристики не отримав би жодних технічних ушкоджень, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, певні дії, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, зокрема, передача телефону із зауваженнями про обережне з ним поводження, у розумінні ст. 76 ЦПК України не є доказами.

Посилання позивача на те, що при падінні телефону з невеликої висоти та без придання йому при падінні швидкості він з огляду на його технічні характеристики не отримав би жодних технічних ушкоджень, є лише її припущеннями, які жодними доказами не підтверджені.

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач:

- при прийнятті телефону не висловила на адресу позивача жодної претензії чи/або заяви з цієї підстави, що свідчить про їх відсутність та про її погодження з прийняттям речі на зберігання за таких умов, які існували на момент її передачі і оцінку яким мала дати саме відповідач;

- не вжила необхідних та залежних від неї заходів, які б забезпечували схоронність прийнятого нею на збереження належного позивачу майна

не свідчить про протиправність поведінки відповідача в заподіянні шкоди.

Не є доказом протиправної поведінки відповідача і її бажання частково відшкодувати позивачу завдану шкоду, на що також посилається позивач в апеляційній скарзі.

Оскільки в діях відповідача не встановлено наявності складу цивільного правопорушення, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої падінням телефону, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються договором зберігання майна, що в порушення ст. 11 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) суд за власною ініціативою визнав неукладеним правочин зберігання телефону між ОСОБА_3, як поклажедавцем, та ОСОБА_4, як зберігачем, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст. ст. 936, 937, 942, 949, 950, 951 ЦК України та розглянув спір за правилами деліктних правовідносин, що призвело до незаконної відмови в задоволенні позову, не ґрунтуються на законі.

Фактичні обставини справи свідчать про виникнення між сторонами саме деліктних, а не договірних зобовязань.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сам факт передання телефону позивачем відповідачу не свідчить про наявність між ними договору зберігання, як стверджує позивач в позовній заяві. Позивачем не надано суду доказів укладення такого договору (письмова форма, узгодження істотних умов: майно, час зберігання, платність чи безоплатність договору, право зберігача користуватися річчю переданою на зберігання).

Відповідно до частини 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Позивачем договір зберігання або розписка, квитанція, інший документ, підписаний зберігачем, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми договору зберігання, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, у зв'язку з чим доказом укладення між сторонами договору (в усній формі) є доведеність факту отримання відповідачем від позивача телефону, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідач факт укладення між нею та позивачем договору зберігання не визнає. ОСОБА_1 позивачем доказів на його укладення, які зазначені в абзаці другому частини 1 ст. 218 ЦК України, суду не надано. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях позивача, яка допитана в якості свідка.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами були визначені істотні умови договору зберігання, а саме:

майно телефон «Sony Z3 plus black»;

час зберігання недовгий, на період короткочасного відлучення;

платність чи безоплатність безоплатність;

право зберігача користуватися річчю, переданою на зберігання, - оскільки зберігання було визначено протягом досить нетривалого часу, то необхідності визначення права зберігача користуватися річчю, переданою на зберігання, не було, є лише поясненнями позивача, які жодними доказами не доведені.

Недоведеність положень щодо предмета, ціни або строку дії договору зберігання, а також можливості відшкодування моральної шкоди, свідчить про недосягнення сторонами договору згоди щодо його істотних умов, тобто про неукладеність договору зберігання з усіма відповідними правовими наслідками.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення ст. 11 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) за власною ініціативою визнав неукладеним правочин зберігання телефону між ОСОБА_3, як поклажедавцем, та ОСОБА_4, як зберігачем, суперечать обставинам справи, за якими позивачем факт укладення між нею та відповідачем договору зберігання не доведено.

Апеляційний суд також зазначає, що відповідно до частин 1 та 2 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Тобто, до умов відповідальності непрофесійного зберігача, як і у деліктних правовідносинах, також належить наявність як його протиправних дій, так і його вини в цих протиправних діях.

Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Питання щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок позадоговірних (деліктних) відносин, регулюється ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки позивач своє право на відшкодування моральної шкоди повязує із пошкодженням її телефону, тобто майна, вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження телефону. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність вини відповідача в пошкодженні телефону, висновок суду про недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням телефону, є обґрунтованим.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року без змін.

Представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду подана заява про визначення розміру судових витрат, в якій вона просить у разі задоволення позову судові витрати, повязані з розглядом справи, визначити у розмірі 6 885,32 грн., зокрема, 551,20 грн. з оплати судового збору за подання позову; 704,00 грн. та 508,64 грн. з оплати судового збору за подання апеляційної скарги; 3 376,80 грн. з оплати компютерно-технічної експертизи; 506,52 грн. з оплати трасологічної експертизи; 1 238,16 грн. з оплати товарознавчого дослідження, які відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову покласти на відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про законність рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, підстави для відшкодування позивачу понесених судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_3, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_1, про покладення судових витрат у розмірі 6 885 грн. 32 коп. на відповідача ОСОБА_4 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_7

Повний текст постанови складено 18 січня 2018 року.

Головуючий суддя Л.І. Соломаха