МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. №2/521/1543/18

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2018 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.,
при секретарі - Пасічник О.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, про захист прав споживачів,
встановив:
Крім того, позивач посилається на те, що укладений договір не містить жодних положень про зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів та розділу про форс-мажорні обставини, саме які, на думку позивача, і виникли у звязку з підвищенням курсу гривні до долара США.
Позивач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не зявились, повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином (а.с. 58).
Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності (а.с. 38).
Представник Державної інспекції України з питань захисту прав споживачіву судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с. 52.)
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 16 розділу 4 книги першої, главами 48, 49 розділу 1 книги пятої, главами 53, 71 книги пятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Відповідно до п. 1.3.1. Договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90 % річних.
26 липня 2017 рокуПАТ «УкрСиббанк» надало ОСОБА_2 відповідь, в якій зазначено, що своїм підписом ОСОБА_2 погодив умови Кредитного договору та цим самим прийняв на себе відповідні зобовязання щодо виконання його умов. Підпис також підтвердив, що позичальник ознайомлений з умовами кредитного договору та отримав інформаційний лист. Крім того, в листі зазначено, що впродовж тривалого часу умови договору позичальником виконувались, що свідчить про визнання ним умов та вчинення правочину в результаті вільного волевиявлення.
Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобовязанням допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.
Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.
Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Пункт 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями.
Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі-Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.
Таким чином, банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу.
Що стосується доводів позивача про недійсність договору з підстав несправедливості умов, в розумінні положень ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, ненадання інформації про сукупну вартість кредиту, не попередження про валютні ризики, то ці посилання суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, містить перелік умов, які є несправедливими, однак цей перелік не є вичерпним, а частина 6 вказує на те, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, то на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Пунктом 7.13 Договору передбачено, що сторони домовились вважати, що уклавши цей Договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначене спростовує посилання позивача на те, що він не ознайомлений з інформаційним листом, згідно вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення.
Позивач також зазначає, що кредитний договір є несправедливий через відсутність у ньому розділу про форс-мажорні обставини, що повязує із ростом курсу долара США, однак матеріали справи не містять даних про звернення ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» щодо незгоди з умовами договору, роз'яснення кредитного договору, чи окремих його пунктів.
Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч.1 ст.638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір.
Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст.1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обовязок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.
Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності.
Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені.
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.
При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачем не було доведено обґрунтованість позовних вимог.
Разом з тим, представник відповідача в письмовій заяві просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог з пістав спливу позовної давності, у звязку із чим суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові від 03 лютого 2016 року по справі № 6-75цс15 та яка зводиться до того, що загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.
Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З вищевикладеного суд доходить висновку про те, що вказані позивачем порушення законодавства сталися при укладенні кредитного договору 01 лютого 2008 року і саме в цей момент позивач міг довідатися про порушення своїх прав споживача, а тому і перебіг позовної давності в даному випадку починається саме з дня укладення кредитного договору 01 лютого 2008 року.
Відповідач звернулася до суду із позовом лише у серпні 2017 року, тобто із значним перевищенням загальної позовної давності, встановленої тривалістю у три роки. При цьому суд не знаходить жодних поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності.
Крім того, суд зазначає, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав в тому випадку, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.
Суд вважає, що позивач не надав суду доказів, які б обґрунтовували його позовні вимоги, тому підстави для задоволення позову відсутні.
Отже, строк позовної давності в даному випадку судом не застосовується, оскільки позивач не довів свої вимоги.
На підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судовий збір по справі складає 640,00грн., який повністю сплачено позивачем при зверненні до суду.
Керуючись ст. ст. 4, 15, 16, 203, 215, 216, 257, 261, 267, 627, 629, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 259, 264 ЦПК України, суд

вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, про захист прав споживачів залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя О.М. Сегеда