Справа № 212/1512/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі головуючого-судді Борис О.Н., за участі: секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., розглянувши цивільну справу № 212/1512/16-ц; 2/212/46/18 у відкритому судовому засіданні в залі суду міста ОСОБА_1, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, третя особа - Покровський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача - адвоката ОСОБА_4, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - адвоката ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, третя особа Покровський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та з урахування уточненої позовної зави (а.с.97), просила стягнути на її користь пеню від суми несплачених аліментів у розмірі 7220 грн. 76 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у них з відповідачем під час шлюбу 26 грудня 1992 року народилася дитина ОСОБА_6. 30 жовтня 1995 року їх шлюб з відповідачем був розірваний. У 2003 вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину з відповідача. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.10.2003 року з відповідача було стягнуто аліменти на її користь на утримання дитини. Відповідач був присутнім у судовому засіданні при розгляді справи щодо стягнення аліментів, але 20 жовтня 2003 року, коли виносилося рішення по справі, він до суду не зявився, хоча і знав про дату та час розгляду справи. Вже після винесення рішення вона йому повідомила про те, що суд зобов'язав його сплачувати аліменти. Жовтневим відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції на підставі виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення суду, було відкрите виконавче провадження про стягнення на її користь аліментів з відповідача на утримання дочки. З відповідача деякий час стягувалися аліменти за місцем його роботи , коли останній працював на ВАТ «ЛЕМКАР». Зазначене підприємство їй перераховувало аліменти, в тому числі і заборгованість за ними, що свідчить про те, що відповідач достовірно знав про рішення суду щодо стягнення з нього аліментів та їх розмір. З відповідача стягувалися аліменти тільки тоді, коли він офіційно працював, а весь інший час вона жодних аліментів від відповідача не отримувала та жодної допомоги він на утримання дитини не надавав. У 2015 році відповідач подав апеляційну скаргу щодо скасування рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.10.2003 року про стягнення з нього аліментів, мотивуючи тим, що він начебто про рішення взагалі нічого не знав. Апеляційним судом Дніпропетровської області винесено 04 листопада 2015 року ухвалу, якою апеляційна скарга відповідача була відхилена. Відповідач ухилявся від сплати щомісячних аліментів на виконання рішення суду, в звязку з чим виникла заборгованість по сплаті щомісячних сум аліментів.

Ухвалою суду від 16.03.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху та встановлено термін для усунення зазначених у ухвалі недоліків (а.с.21).

Ухвалою суду від 14.04.2016 року у справі було відкрито провадження з призначенням до відкритого судового засідання (а.с. 35).

03.10.2016 року під час судового засідання представником відповідача ОСОБА_5 було подано заяву про забезпечення доказів (а.с.73а-74), яка була задоволена та ухвалою суду від 03.10.2016 року витребувано з «Криворізького протитуберкульозного диспансеру № 2» відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відомості щодо наявного захворювання, діагнозів, періодів лікування, диспансерного обліку, виписок та епікризів за період з 2003 року по теперішній час; з КЗ «Криворізька міська лікарня № 16» відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відомості щодо наявного захворювання, діагнозів, періодів лікування, диспансерного обліку, виписок та епікризів за період з 2003 року по теперішній час; з ВАТ «ЛЕМКАР» відомості щодо періоду роботи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підприємстві, отриманих ним доходів та сплачених аліментів за період з 2003 року по теперішній час.

26.01.2017 року, 20.07.2017 року, від позивача ОСОБА_2 до суду надходили заяви про зупинення провадження у справі (а.с.119, 152) та 25.10.2016 року від представника відповідача ОСОБА_5 також, надходила заява про зупинення провадження у справі (а.с.145 - 146).

Ухвалою суду від 25.07.2017 року провадження у справі було зупинено та ухвалою від 03.01.2018 року поновлено, справу призначено до розгляду.

Справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року ( далі ЦПК України), що передбачено ч.1п.9 Розділу XIII Перехідні Положення ЦПК України.

Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені у уточненій позовній заяві та розрахунок пені по несплаченим аліментам, що міститься у матеріалах справи (а.с.98).

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечила проти позову в повному обсязі, з підстав що викладені у письмовому запереченні (а.с.101-104). Представник відповідача ОСОБА_5 пояснила, що розрахунок пені вони не оспорюють, але вважає, що в даному випадку заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв'язку з тим, що між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість щодо не подання позову та стягнення аліментів, про існування заборгованості з аліментів вперше відповідач дізнався в червні 2015 року, так як мешкає за іншою адресою від адреси реєстрації, про що зазначається самим позивачем в позові. В той же час, позивач навмисно вводить державного виконавця в оману, зазначаючи, що боржник проживає за адресою реєстрації, самостійно при цьому отримує всі виклики та Постанови державного виконавця. Також в позові позивач посилається на обізнаність відповідача про існування заборгованості, так як підприємство, на якому він працював здійснювало нарахування заборгованості та її перерахунок позивачеві в період 2011-2012 років, але вважає, що це є неможливим, так як з даного підприємства відповідач був змушений звільнитися за станом здоров'я ще в 2004 році, а на виконання виконавчий лист подано в липні 2010 року, у зв'язку з чим в заяві про витребування доказів ставиться питання про витребування даних з ВАТ «ЛЕМКАР». Також, заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв'язку з тим, що він не мав змоги працевлаштуватися, так як вже дуже довго та постійно хворіє на хронічне обструктивне захворювання легенів, емфізему легенів та кавернозний туберкульоз. Ще однією з причин несплати аліментів є те, що він має від фактичного шлюбу з ОСОБА_7 двох малолітніх дітей - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, яких також має утримувати. Просила суд у позові відмовити.

Представник третьої особи - Покровського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області до судового засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву з проханням про розгляд справи за відсутності повноважного представника.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.10.2003 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини було задоволено та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, до її повноліття, починаючи з 30.09.2003 року в межах платежу за один місяць. (а.с.6).

На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист№2-5139 від 20.10.2003 року (а.с.7) у відмітках до якого містяться відомості, що з ВАТ «ЛЕМКАР» аліменти стягнуті по 11.07.2005 року. Ці відомості засвідчені печаткою підприємства (а.с.8).

Відповідно до довідки про розмір заборгованості по виконавчому листу №2-5139 від 20.10.2003 року виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини, починаючи з 18.06.2007 року, що видана Жовтневим відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції 21.05.2015 року №616 (а.с.12), загальна сума боргу по аліментам станом на 26.12.2010 року складає 23701, 54 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.11.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.10.2003 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, зазначене рішення суду залишено без змін (а.с.13-14).

11.11.2016 року на запит суду КЗ «Криворізька міська лікарня №16» ДОР» було надано копії виписних епікризів ОСОБА_3, який лікувався у зазначеній лікарні з 30.12.2001 по 11.01.2003 роки та з 17.09.2004 по 09.10.2004 роки (а.с.85, 86,87).

28.11.2016 року до суду надійшла відповідь від КЗ «Криворізький протитуберкульозний диспансер №2» ДОР» з переліком захворювань ОСОБА_3, з приводу яких останній проходив лікування у даному закладі з зазначенням хвороб та періодів лікування та додано виписки із медичної картки (а.с. 92, 93, 94).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Статтею 180 СК України встановлений обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до приписів ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Згідно із розясненнями викладеними у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які боржник зобов'язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Оскільки неустойка у виді пені обчислюється у відсотках від суми невиконаних або неналежно виконаних зобов'язань, які виникають у боржника щомісяця, то й пеня має триваючий характер і обчислюється за прострочення кожного зобов'язання окремо.

Отже, з урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Подавши свої докази та звернувшись до суду з заявами про їх витребування, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, третя особа Покровський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області підлягає задоволенню повністю.

У своїх запереченнях відповідач посилається, як на підстави відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 на наступні обставини.

Його представником - ОСОБА_5 було проведено ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, так як підставою для нарахування пені у цивільній справі є довідка, видана державним виконавцем в розрізі виконавчого провадження. Як з'ясувалося під час ознайомлення з матеріалами справи 26.12.2010 року стягувачем - ОСОБА_2 подано особисту заяву про припинення стягнення аліментів.

З наданої до заперечення копії заяви ОСОБА_2 від 27.12.2010 року вбачається, що остання таки зверталася до виконавчої служби з проханням припинити стягнення аліментів з ОСОБА_3 у звязку з повноліттям дитини та не нараховувати заборгованості по аліментам станом на 26.12.2010 року (а.с.70).

Після отримання заяви 28.12.2010 року було завершено виконавче провадження на підставі особистої заяви стягувача, видано Постанову про завершення виконавчого провадження.

В подальшому, ОСОБА_2 28.03.2011 року, як зазначено в Постанові про відновлення подала заяву, та в той самий день на підставі дії ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.03.2011 року державний виконавець Гольник О.М. прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження.

Як підставу відновлення провадження державний виконавець зазначає ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.03.2011 року, в той час як дана ухвала за суттю тільки відмовляє позивачеві у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам.

На підтвердження зазначених обставин відповідачем додано до заперечення копію заяви ОСОБА_2 від 28.03.2011 року про відновлення стягнення аліментів з відповідача на підставі ухвали суду від 03.03.2011 року (а.с.72).

Ухвалою суду від 03.03.2011 року ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті провадження у справі за її позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам (а.с.111).

Постановою старшого державного виконавця Гольник О.М. було відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-5139 виданого 20.10.2009 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі заяви стягувача про відновлення виконавчого провадження на підставі ухвали суду від 03.03.2011 року.

В свою чергу, щодо вищевикладених доводів відповідача та його представника, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи, у судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи №2-5139/03 з якої вбачається, що 12.10.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця та просив поновити строк на оскарження постанови про відновлення виконавчого провадження від 28.03.2011 року, визнати дії державного виконавця щодо відновлення виконавчого провадження №19905391 противоправними та скасувати зазначену постанову.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2016 року скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області було задоволено.

Але, у подальшому, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2016 року було скасовано та справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення скарги на підставі вимог ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Рішення суду від 20.10.2003 року про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) до її повноліття у межах платежів за один місяць набрало законної сили та є обовязковим до виконання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.11.2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця було відмовлено та дана ухвала набрала законної сили 27.11.2017 року (а.с.169-170).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З вищевказаного рішення суду від 20.10.2003 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 був присутній при розгляді справи, заперечував проти позову, посилаючись на те, що сплачує за себе та позивача комунальні послуги, на його утриманні знаходиться його батько, який є інвалідом, а тому він не може сплачувати аліменти на дитину.

Отже, суд критично ставиться до тверджень відповідача та його представника з приводу необізнаності ОСОБА_3 про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_6, оскільки між сторонами була усна домовленість щодо неподання позову про стягнення аліментів. Такі твердження не узгоджуються з письмовими доказами, що були дослідженні судом та містяться у матеріалах справи.

З приводу доводів відповідача щодо неможливості нарахування та перерахунку ВАТ «ЛЕМКАР» аліментів та заборгованості за ними позивачці в період з 2011-2012 рр., оскільки з даного підприємства був змушений звільнитися за станом здоров'я ще в 2004 році, суд зазначає, що дані обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Судом було направлено запит за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 до ВАТ «ЛЕМКАР» про витребування відомостей з зазначеного підприємства стосовно періоду роботи відповідача на підприємстві, отриманих ним доходів та сплачених аліментів за період з 2003 року. Відповідь щодо якого до суду так і не надійшла, але відповідач в свою чергу не надав суду зі своє сторони доказів на підтвердження обставин щодо його звільнення з підприємства у 2004 році, зокрема копії трудової книжки з відміткою про працевлаштування на ВАТ «ЛЕМКАР» та звільнення. В матеріалах справи міститься копія виконавчого листа №2-5139 від 20.10.2003 року (а.с.7) у відмітках до якого зазначені відомості, що з ВАТ «ЛЕМКАР» аліменти стягнуті по 11.07.2005 року. Ці відомості засвідчені печаткою підприємства (а.с.8).

Суд виходить з вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, враховуючи той факт, що суду не представлено доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з вини відповідача, відповідач не є інвалідом, а отже є працездатною особою, тому мав можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, який є мінімальним, тому суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати останнім аліментів на утримання дитини.

Перевіряючи розрахунок неустойки за прострочення сплати аліментів, наданий позивачем, судом встановлено, що він здійснений з дотриманням вимог ст. 196 СК України та суд погоджується з ним у повній мірі. А також відповідач та його представник даний розрахунок під сумнів не ставили та не заперечували щодо нього.

Таким чином, є всі законні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення на її користь з відповідача неустойки (пені) за прострочення виплати аліментів в сумі 7220 грн. 76 коп.

Суду також, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про скрутне матеріальне становище. Наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, ряду захворювань з приводу яких він проходив лікування, як підставу для відмови у стягненні неустойки (пені) суд не приймає до уваги, оскільки у відповідача було право та можливість звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів за цих підставах, що ним зроблено не було, а отже була відсутня потреба у здійсненні ним таких дій.

Також необхідно зазначити, що розмір пені не перевищує загальний розмір заборгованості по аліментам. Крім того, стягнення пені за несплату аліментів, є заходом відповідальності, спрямованим, насамперед, на забезпечення належного виконання аліментних зобовязань платником аліментів. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Отже, стягуючи саме такий розмір неустойки, суд виходить в першу чергу з інтересів дитини, оскільки батько виконує свій обовязок по утриманню дитини неналежним чином, аліменти сплачує не в повному обсязі, внаслідок чого, дитина не отримує встановленого матеріального забезпечення з боку відповідача, а, враховуючи інфляційні процеси за вказаний період часу, сума заборгованості по аліментам фактично була знецінена.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, згідно поданого розрахунку пеня за несплату аліментів за період з 01.06.2007 року по 01.01.2011 року становить 7220,76 грн. та підлягає стягнення з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд встановив наступне.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У відповідності до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Ст. 133 ЦПК України передбачає, що «судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу».

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правничу допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно керівних роз'яснень, що містяться у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 10 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134,135, 137 ЦПК.

Витрати на правничу допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно даних копії долученого до справи свідоцтва, ОСОБА_4 має право зайняття адвокатською діяльністю ( а.с. 18) й 29 лютого 2016 року між ним та позивачкою ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичних послуг (а.с. 15).

За результатами наданої правової допомоги адвокат складає акт виконаних робіт, в якому вказує види наданої правничої допомоги, витрачений час та розмір винагороди за надання правничої допомоги і надає його замовнику у двох примірниках для підписання, а замовник зобов'язаний розглянути і підписати акти.

Відповідно до акту виконаних робіт з надання юридичних послуг, вартість наданих адвокатом ОСОБА_4 позивачу послуг склала 1000 грн. 00 коп., які йому сплачені згідно даних до квитанції від 29 лютого 2016 року.

Понесені позивачем витрати на правову допомогу є такими, що відповідають підставам, межам та порядку відшкодування судових витрат на правову допомогу, тому позовні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу є такими, що підлягає до задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Відповідно до пп.15.5 пп.15 п. 1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Керуючись Конституцією України, ст.196 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, пп.15.5 пп.15 п. 1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, третя особа - Покровський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1, паспорт серії АК 582685) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_7, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2, паспорт серії АК 352150) пеню від суми несплачених аліментів на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 7220 (сім тисяч двадцять) грн. 76 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1, паспорт серії АК 582685) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_7, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2, паспорт серії АК 352150) витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1, паспорт серії АК 582685) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_7, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2, паспорт серії АК 352150) судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя: О. Н. Борис

Повний рішення складено 06.02.2018 року.