АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1394/18 Головуючий 1 інст. - Подус Г.С.
Справа № 638/2408/16-ц Суддя-доповідач - Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Кружиліної О.А.

суддів: Карімової Л.В., Хорошевського О.М.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання умов договору несправедливими, -

в с т а н о в и в:

09 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВТБ Банк») про визнання умов договору несправедливими.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 червня 2008 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № 121Ф-ІК-400, відповідно до якого він отримав кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 188 270 доларів США на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Процентна ставка за користування даним кредитом встановлена 14% річних, з кінцевим терміном повернення 18 травня 2028 року.

В забезпечення виконання боргових зобов'язань за вказаним договором було укладено іпотечний договір № 121Ф-ІК-400/z1 від 17 червня 2008 року, відповідно до умов якого він передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме двохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту банк допустив численні порушення.

Позивач просив суд визнати положення пунктів кредитного договору від 17 червня 2008 року № 121Ф-ІК-400, а саме: пункту 4.1 щодо покладення валютних ризиків виключно на позивача; пункту 6.5 як умови щодо права банку на вимогу всієї суми кредиту при будь-якому незначному порушенні умов кредитного договору, в тому числі незгодою позичальника зі зміною розміру процентної ставки, відсоткова ставка може бути змінена фактично в будь-який час та за будь-яких умов, оскільки кредитний договір надає відповідачеві право застосувати ці умови на власний розсуд; пунктів 9.1-9.4, що містять положення, за яким наявна відповідальність за невиконання умов договору лише для позивача за відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку відповідача; пункту 4.7 щодо обов'язку позичальника застрахувати в акредитованих страхових компаніях за власний рахунок на весь період дії цього договору на користь кредитора предмет іпотеки, - несправедливими.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено із порушенням норм чинного процесуального та матеріального законодавства України.

Так, у своїй позовній заяві позивач вказував на декілька підстав для визнання умов договору несправедливими та визнання цього договору недійсним.

Проте, суд першої інстанції свідомо проігнорував більшість наведених позивачем доводів, не навівши жодного судження щодо них у рішенні.

Крім того, суд першої інстанції, як у судовому засіданні 23 листопада 2017 року, так і протягом усього розгляду справи свідомо та протиправно ігнорував клопотання позивача та його представника, чим грубо порушив принцип рівності сторін у справі, а також неупередженості суду під час її розгляду.

Зокрема, судом були проігноровані доводи позивача про порушення відповідачем вимог підпункту «д» пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та підпункту «в» пункту 2.1. Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Під час укладання кредитного договору позивачу не було надана достовірну інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, у тому числі з урахуванням можливих валютних коливань, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів. реєстраторів, нотаріусів, тощо).

Однак позивач не отримав достовірної інформації, а лише був проінформований про можливі валютні ризики (суть яких, а також їх наслідки не були роз'яснені позивачу) та про теоретичні витрати, що будуть пов'язані із укладенням та виконання кредитного договору (без їх конкретизації як щодо переліку, так і щодо вартості).

Виходячи з наведеного, відповідачем було допущене істотне порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, у зв'язку з чим, позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для позивача наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.

Крім того, судом першої інстанції були проігноровані доводи позивача про порушення відповідачем статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 626 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ПАТ «ВТБ Банк» заперечував проти доводів апеляційної скарги та зазначав, що оспорюваний кредитний договір містить усі істотні умови - предмет, ціну, строк, відсоткову ставку, попередження споживача (позичальника) про те, що усі валютні ризики несе позичальник. Орієнтовна сукупна вартість кредиту наведена у додатку до кредитного договору, є графік платежів тощо. Договір та додатки містять підписи позивача, підписи та дійсність договору не оскаржувалися, а тому вони презюмуються правомірними. Договір підписано позичальником добровільно, відтак, його на момент підписання влаштовували усі його умови щодо можливості банку вимагати повернення суми кредиту у зв'язку з порушенням умов договору позичальником тощо.

З урахуванням наведеного, ПАТ «ВТБ Банк» просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцію Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із положень статей 14, 203, 638, 1054, 1056 ЦК України, статей 6, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», та тих обставин, що між позивачем та відповідачем був укладений зазначений кредитний договір та договір банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів, а тому суд прийшов до висновку про те, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Крім того, оскільки позивач не відмовлявся від виконання умов кредитного договору, отримав кредитні кошти, до 2013 року виконував зобов'язання по кредитному договору, суд прийшов до висновку, що позивачу були повністю відмові істотні умови кредитного договору, він не звертався до кредитора за роз'ясненням положень договору, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов договору та не надано доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного кредитного договору № 121Ф-ІК-400 від 17 червня 2008 року з наступними змінами, ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 188 270 доларів США, які використовуються за цільовим призначенням на придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Процентна ставка за користування даним кредитом встановлена 14% річних, з кінцевим терміном повернення 18 травня 2028 року.

В забезпечення повернення кредиту, за кредитним договором, між сторонами був укладений договір іпотеки № 121Ф-ІК-400/z1 від 17 червня 2008 року, згідно якого позивач передав банку в іпотеку вищевказану квартиру.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказував, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту банк допустив численні порушення, які є підставою для визнання окремих пунктів кредитного договору несправедливими.

За таких підстав, кредит був наданий позивачу на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За положеннями частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

А відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про відповідні валютні ризики.

Так, саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання несправедливими умов кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Колегія суддів приходить до висновку, що в разі небажання отримувати кредит в іноземній валюті, ОСОБА_3, мав реальну можливість не укладати такий договір. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі до дня видачі кредиту. Про те, що ОСОБА_3 був обізнаний з можливою девальвацією курсу гривні по відношенню до курсу долара США, свідчить також пункт 4.1 кредитного договору.

Крім того, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувався із всіма умовами договорів, про що свідчить його підпис в договорах і часткове погашення кредиту в іноземній валюті. Після укладення договору в 2008 році позичальник його не оспорював і виконував тривалий час на протязі декількох років, тобто погодився з умовами договору.

Не відповідають матеріалам справи і доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув належної уваги на порушення відповідачем під час укладення договору пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, щодо надання споживачу інформації про орієновану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, у тому числі з урахуванням можливих валютних коливань, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

Зазначене спростовується пунктом 2.4 кредитного договору відповідно до якого, підписанням цього договору позичальник підтвердив, що він письмово ознайомлений про особу, місцезнаходження банку, про його кредитні умови та умови договору застави, про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави, страхування, оцінки майна та інші фінансові зобов'язання. Позичальник цим підтвердив свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Аналізуючи матеріали справи, колегією суддів встановлено, що в період укладення договору сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договорів, строк їх дії, коло обов'язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувався із всіма умовами договорів, про що свідчить його підпис в договорах і часткове погашення кредитів в іноземній валюті. Після укладення договору в 2008 році позичальник його не оспорював, приступив до його виконання і виконує тривалий час на протязі декількох років, тобто погодився з умовами договору. За тим ж договором визначено повернення кредиту в тій самій валюті, в якій видано кредит, що повністю відповідає суті договору кредиту (позики) і не суперечить чинному законодавству. Всі умови договору позичальника на час його укладення повністю влаштовували. На згоду відповідача з укладеним договором вказує і той факт, що він погодився отримати суму кредиту за договором, отримав її і витратив його за цільовим призначенням, визначеним умовами договору, а саме - придбав квартиру.

Доводи ОСОБА_3 свідчать про те, що фактично він виявив свою незгоду з наслідками вже укладеного договору, що його заперечення проти укладеного договору пов'язане з незгодою сплачувати кредит за тим курсом долара, який є чинним на даний час.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки на час укладення договору сторони досягли домовленості щодо таких істотних умов кредитного договору, як розмір кредитних коштів та вид валюти, розмір процентної ставки, термін повернення кредиту, розмір і порядок внесення щомісячних платежів, які позичальник зобов'язувався сплатити позикодавцю, обов'язковість встановлення яких передбачено статтею 1054 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді Л.В. Карімова

О.М. Хорошевський