АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 647/457/18 Головуючий у І інстанції Миргород В.С.
Номер провадження 22-ц/791/987/18 Доповідач Семиженко Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Семиженка Г.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Бугрика В.В.,

розглянувши у місті Херсоні у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області у складі судді Миргород В.С. від 03 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом з посиланням на те, що на підставі укладеного договору від 26 грудня 2012 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 800 гривень під 30 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, з підписанням заяви ОСОБА_3 погодився з укладенням між сторонами договору про надання банківських послуг, з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, у позові поставлено питання про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2012 року станом на 31 грудня 2017 року у розмірі 23649,68 гривні, яка складається з 683,35 гривні заборгованості за кредитом, 18163,96 гривні заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 3200 гривень заборгованості по сплаті пені та комісії, 500 гривень штрафу у фіксованій складовій та 1102,37 гривні штрафу у процентній складовій, у відшкодування витрат по сплаті судового збору просив стягнути 1762 гривні.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 03 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2012 року станом на 31 грудня 2017 року у розмірі 20449,68 гривні, яка складається з 683,35 гривні заборгованості за кредитом, 18163,96 гривні заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 500 гривень штрафу у фіксованій частині та 1102,37 гривні штрафу у процентній складовій, 1523,59 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, а всього стягнути 21973,27 гривні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду просила його скасувати, застосувати строк позовної давності, провадження у справі закрити, в обґрунтування скарги покликалася на те, що відповідачу картка не видавалася, видавалися лише кошти в сумі 800 гривень, які були ним сплачені з відсотками 17 квітня 2014 року, після чого відповідач більше ніяких коштів і карток не брав, дія картки, про яку пише позивач, видається на один або три роки, так як відповідач картки не отримував, вважає, що суду першої інстанції слід було застосувати строк позовної давності, умовами кредиту визначено обов'язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки, які визначені в заяві, у разі непогашення кредиту у ці строки заборгованість в частині непогашеної суми кредиту вважається такою, що прострочена, кінцевою датою виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, визначеною у заяві до кредитного договору від 26 грудня 2012 року, є 26 грудня 2013 року, відповідачем повернення кредитних коштів повністю здійснено не було, останній платіж було здійснено 17 квітня 2014 року, відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється у три роки, таки чином вже починаючи з травня 2014 року позивач фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, тому саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності як щодо основного зобов'язання, так і до застосування відсотків за його користування та інших передбачених договором сум, позивач звернувся до суду лише у лютому 2018 року після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_3 було подано анкету-заяву, за якою він був ознайомлений та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, на підставі неї отримав кредит у розмірі 690 гривень, який було збільшено до 800 гривень, у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку під 30 % річних, за умовами Тарифів кожна використана сума кредиту повинна бути погашена до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, у розмірі 7% від розміру заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості, за розрахунком позивача заборгованість відповідача за кредитним договором від 26 грудня 2012 року складає 23649,68 гривні із вказаними у позові складовими, відповідачу було надано кредитну картку № НОМЕР_1 із строком дії до 04/16 року, представником відповідача до суду було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Між сторонами у справі виникли правовідносини, врегульовані анкетою-заявою, умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, Тарифами банку, ст. ст. 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, за якими позивач надав відповідачу грошові кошти (кредит), а він зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, проте не виконав такого обов'язку, з подачею заяви про застосування строку позовної давності представником відповідача ним фактично визнано вимоги позову обґрунтованими, але такими, що задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За ст. ст. 549, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема обов'язок сплати неустойки.

За положеннями ст. ст. 256-258, 261, 266-267 ЦК України загальна позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, він становить три роки, до вимог про стягнення неустойки такий строк становить один рік, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ст. 253 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, у даному випадку відповідач мав обов'язок сплачувати в погашення кредиту та процентів періодичні платежі, отже строк позовної давності належить обраховувати щодо кожного з платежів, за ст. 264 перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При вирішенні питання обґрунтованості позову з врахуванням строку позовної давності колегія суддів виходить з правової позиції чинного Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у якій він відступив від правової позиції Верховного Суду України у постанові № 6-249цс15 від 03 грудня 2015 року та у п. 90-92 постанови зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором, отже припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідач неодноразово знімав та вносив грошові кошти на картковий рахунок, останній раз знімав готівку в банкоматі у розмірі 100 гривень 02 січня 2014 року, останній платіж в погашення заборгованості на суму 213,40 гривні ним було здійснено 17 квітня 2014 року, чим зменшено розмір поточної заборгованості до 643,35 гривні, отже з останньої дати строк позовної давності перервався та почався заново і сплив 18 квітня 2017 року, даних щодо належного оформлення сторонами угоди про збільшення строку позовної давності матеріали справи не містять, з позовом до суду позивач звернувся з пропуском зазначеного строку 15 лютого 2018 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За приведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зазначивши у рішенні суду про подання заяви відповідачем про застосування строку позовної заяви, не вирішив її вимоги та задовольнив позов без законних на те підстав, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення у справі скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 03 травня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, на неї протягом тридцяти днів з 19 липня 2018 року, - дня складення повної постанови, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик