АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/970/17 Головуючий 1-ї інстанції Нечипоренко І.М.
Провадження № 22-ц/790/790/18 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спір, що виникає із земельних
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» січня 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді суддів за участю секретаря ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки за апеляційною скаргою заступника прокурора області ОСОБА_6 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Нечипоренко І.М. в залі суду в м. Дергачі Харківської області,-

ВСТАНОВИВ:

27 березня 2017 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначив, що у ході здійснення перевірки правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок встановлено, що 06 лютого 2008 року рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_5 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальної площею 0,1500 га, що розташована за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Руська-Лозова, вул. Каштанова, 36.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 515610 від 29 травня 2008 року.

Зазначене рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, на підставі якого відповідачем отримано державний акт, винесене з порушенням вимоги чинного законодавства та перевищенням повноважень сільським головою Дергачівського району Харківської області.

В ході проведення досудового розслідування за обвинуваченням сільського голови Дергачівського району Харківської області встановлений факт протиправного вилучення земель сільськогосподарського призначення, підписання рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області головою Дергачівського району Харківської області без попереднього винесення питання на розгляд депутатів вказаної ради.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 10-20.18-0.1-1647/2017 від 20 березня 2017 року, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та знаходиться за межами с. Руська-Лозова Дергачівського району Харківської області.

Факт підробки головою Дергачівського району Харківської області вищевказаного рішення встановлений рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року та від 11 серпня 2014 року, зважаючи на що, строк позовної давності не пропущений.

Зважаючи на зазначене, просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 515610 від 29 травня 2008 року, виданий на імя ОСОБА_5, зобовязати ОСОБА_5 повернути на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку площею 0,1500 га, що розташована за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Руська-Лозова, вул. Каштанова, 36.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 16 червня 2017 року позов керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задоволено.

14 липня 2017 року представником відповідача подано заяву про скасування зазначеного заочного рішення.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2017 року заяву задоволено, заочне рішення скасовано.

19 вересня 2017 року позивачем подано в порядку ст. 31 ЦПК України заяву, в якій зазначив, що спірна земельна ділянка є власністю держави, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, зважаючи на що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

17 жовтня 2017 року представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки позивачем пропущений, оскільки 11 квітня 2011 року винесено постанову про відкриття кримінального провадження щодо сільського голови, зважаючи на що моментом початку перебігу строку позовної давності є проведення прокуратурою відповідної перевірки, яка відбулася до 11 квітня 2011 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року у позові керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції заступником прокурора області ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. При цьому посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності є необґрунтованим. Судом не надано належної оцінки тому, що факт підробки головою рішення сесії встановлений судовими рішеннями від 04 квітня 2014 та від 11 серпня 2014 року, зважаючи на що, перебіг строку позовної давності, в межах якого прокурор мав право звернутися до суду з позовом, розпочався з квітня 2014 року. Крім того, судом не було надано оцінки тому факту, що спірна земельна ділянка є власністю держави, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, зважаючи на що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

В суді апеляційної інстанції представник прокуратури Харківської області апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_5 та його представник 23 лютого 2017 року в судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлені.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. 16 січня 2018 року подав заяву, в якій просив суд апеляційну скаргу задовольнити, справу розглядати за його відсутності (а.с. 169).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника прокуратури Харківської області, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, суд першої інстанції керувався тим, що відповідні державні органи мали змогу з 29.05.2008 року виявити порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельної ділянки і в межах позовної давності поставити питання про оскарження рішення органу місцевого самоврядування. В звязку з наведеним органи прокуратури не були позбавлені можливості ініціювати звернення до суду для захисту інтересів держави у межах строку позовної давності, оскільки невідповідність вимогам закону рішення сільської ради могла бути встановлена в рамках цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції і не заперечувалось сторонами, ОСОБА_5 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 515610 від 29 травня 2008 року, згідно якого він на підставі рішення ХХІ сесії V скликання Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 06 лютого 2008 року є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, що розташована за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Руська-Лозова, вул. Каштанова, 36, з цільовим призначенням (використанням) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 7).

Зазначена земельна ділянка була передана ОСОБА_5 на підставі поданої ним відповідної заяви та розробленої документації із землеустрою, необхідної для отримання державного акту.

Отже, ОСОБА_5 діяв добросовісно та його волевиявлення було направлено на отримання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель.

В матеріалах справи міститься копія вказаного вище рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 06 лютого 2008 року про безоплатну передачу ОСОБА_5 зазначеної земельної ділянки (а.с. 8).

Постановами Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року та від 11 серпня 2014 року встановлено, що вказане вище рішення ХХІ сесії V скликання Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 06 лютого 2008 року про безоплатну передачу ОСОБА_5 зазначеної земельної ділянки, є завідомо ложним та підробленим головою сільради ОСОБА_7, який його самостійно виготовив, підписав та завірив печаткою, без розгляду зазначеного питання на сесії Вказані дії ОСОБА_7, в тому числі щодо видачі рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_5, кваліфіковані за ч. 2 ст. 366 КК України як внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення документів, а також складання і видача завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки. Від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 звільнено на підставі Закону України «Про амністію в 2011 році» (а.с. 10-13).

З матеріалів справи вбачається, що керівником Дергачівської місцевої прокуратури позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки було передано 27 березня 2017 року (а.с. 2).

У звязку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги предявлені з пропуском строку позовної давності.

Оскільки відповідач просив суд застосувати строки позовної давності, то суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Прокурор, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, посилався на те, що факт протиправного вилучення земельної ділянки встановлено постановами Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року так 11 серпня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи не заслуговують на увагу.

З матеріалів кримінальної справи, що була детально досліджена судом апеляційної інстанції, встановлено, що кримінальна справа відносно ОСОБА_7 була розпочата у 2010 році, 04 лютого 2011 року першим заступником прокуратури Харківської області був затверджений обвинувальний акт та переданий до суду (а.с. 6, том 1, а.с. 199-230, том 13 кримінальної справи).

Отже, станом на вказаний час, прокуратурі було достовірно відомо, що державний акт на право власності на спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1500 га в. с. Руська Лозова, вул. Каштанова, 36, був виданий відповідачу при відсутності рішення Русько-Лозівської селищної ради, тому їх доводи стосовно того, що прокуратурі до ухвалення судових рішень не було відомо про відсутність рішення сільської ради, спростовуються вищезазначеними фактами. У звязку з чим, прокурор з цього часу також мав можливість предявити позов до відповідача. Проте, правом на звернення до суду з позовом прокуратура у встановлені строки не скористалась.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом і тому числі визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі.

Як вбачається з правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року по справі № 6-46цс14, відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Також Верховним судом України в постанові від 12 червня 2013 року по справі № № 6-32цс13 висловлено правову позицію, згідно якої законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при розгляді справи було встановлено, що державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий ОСОБА_5 з порушенням установленого порядку.

При видачі ОСОБА_5 державного акту на право власності на земельну ділянку було відсутнє рішення сільської ради щодо надання земельної ділянки. Отже позовні вимоги, предявлені прокурором в інтересах держави є обґрунтованими, прокурором обраний належний спосіб захисту.

Проте, звернувшись до суду з позовом 27 березня 2017 року (а.с. 2), прокуратурою було пропущено строк позовної давності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, строк позовної давності є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Посилання прокурора в поданій апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-48цс/15 від 22 квітня 2015 року не спростовує висновків суду першої інстанції щодо звернення прокурора з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки в зазначеній постанові суд дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати право в примусовому порядку через суд.

Суд першої інстанції дійшов аналогічних висновків, зазначивши, що право на позов у прокурора виникло не з часу ухвалення Золочівським районним судом Харківської області судових рішень від 04 квітня 2014 року та від 11 серпня 2014 року, а з часу державної реєстрації ОСОБА_5 права на земельну ділянку. Крім того, судом було встановлено, що прокуратурі стало достовірно відомо про відсутність рішення Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та вирішення питання щодо видачі ОСОБА_5 державного акту про право власності на земельну ділянку з порушенням вимог ЗК України.

Що ж стосується доводів прокурора стосовно того, що це порушення за своєю правовою природою є триваючим, а строки позовної давності до правовідносин щодо витребування майна, яке є державною власністю, не застосовуються, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки правовідносини між ОСОБА_5 та Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області по наданню йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,1500 га в с. Руська Лозова, вул. Каштанова, 36, закінчилися видачею державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 та його державною реєстрацією.

До позовних вимог про витребування майна, у тому числі державної форми власності, застосовується трирічний строк позовної давності.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року, посилався на те, що у контексті скасування через шість років помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» при виправленні своєї помилки покладає на державні органи обовязок діяти невідкладно. Крім того, повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний впливає на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленому ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надана належна оцінка, висновків суду першої інстанції вони не спростовують, у звязку з чим, правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора області ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено «26» січня 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_3