АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Шахової О.В. суддів: Білич І.М., Головачова Я.В. при секретарі - Пащенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_4, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2, через свого представника звернулася з вказаним позовом до суду, який обґрунтовувала тим, що на праві власності її належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1. 14 червня 2013 року квартира була продана за договором купівлі - продажу, укладеним між ОСОБА_3, яка діяла від її імені на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О. М. за реєстровим № 1406, та ОСОБА_6

Відповідно до п. 2. 1. договору купівлі - продажу від 14 червня 2013 року, продаж квартири вчинено за 150 000 гривень,які ОСОБА_3 одержала від ОСОБА_6 готівкою перед укладанням договору.

Посилаючись на те, що кошти отримані від продажу квартири ОСОБА_2 не отримувала, її представник просив стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 150 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що заявлені підстави позову позивачкою були визначені відповідно до ст.1004,1006 ЦК що стосуються договору доручення,ст.244 ЦК - представництва та ст.ст.530,532ЦК щодо строку та місця виконання зобов'язання. Проте, відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з підстав які не були нею заявлені.

Таким чином, представник позивачки вважає,що суд вирішив справу на підставі ст.1212 ЦК України та надав невірну оцінку обставинам,а саме тому що між сторонами склались договірні відносини, що виключає застосування до них положень зазначеної норми.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги підтримала і просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечувала, вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування немає. Підтримала поданий нею відзив на апеляційну скаргу.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві. У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом. Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. У зв'язку з цим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, Апеляційний суд м. Києва приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, засноване на договорі, може здійснюватися за довіреністю. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої діє виключне право повіреного (ст. 1000 ЦК України ). Згідно зі ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які необхідно вчинити повіреному. Дії, які необхідно вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно з ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений повинен виконати дане йому доручення особисто (ч. 1 ст. 1005 ЦК України ). У відповідності зі ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний після виконання доручення або при припиненні договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення. Зобов'язання, згідно зі статтею 526 ЦК України, повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2 ) зміна умов зобов'язання; 3 ) сплата неустойки; 4 ) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, стаття 319 цього Кодексу визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17.04.2001 року. 26 червня 2012 року згідно довіреності, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 щодо володіння та розпорядження належної її квартири, в тому числі, але не виключно пов'язаних, зокрема, з продажем від її імені, за ціною, на умовах та на її розсуд зазначеної квартири. 14 червня 2013 року, діючи на підставі зазначеної довіреності, ОСОБА_3 продала належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 Згідно п.2.1 договору продаж вчинено за 150 000грн.,які представник продавця,тобто ОСОБА_3, отримав від покупця готівкою перед укладенням договору. Судом встановлено також, що в січні 2014 року ОСОБА_2 вже звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_9, третьої особи ПН КМНО Шкоди О.М. про визнання договору недійсним, визнання права власності на квартиру скасування реєстраційного запису про право власності на об'єкт нерухомого майна, зняття з реєстраційного обліку та відшкодування моральної шкоди і рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07 квітня 2016 року. ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову. Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог про безпідставне набуття та не повернення відповідачкою коштів отриманих від продажу належної ОСОБА_2 квартири та не надання нею звіту про виконання дій за наданою нею 6.06.2012 року довіреністю,остання належних доказів не надала. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, Апеляційний суд міста Києва погоджується з зазначеними висновками суду та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги про те, що спір судом вирішено на підставі ст.1226 ЦК,які не заявлялись позивачкою, не ґрунтуються на матеріалах справи та не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні справи судом застосовані саме ті норми які регулюють спірні правовідносини та на які, загалом,позивач посилалась в своєму позові (ст.ст. 1004, 1006, 244, 530, 532). Під підставами позову, які згідно ст. 11 ЦПК ( редакції 2004 року), може змінити тільки позивач, слід розуміти відповідно до п.5 ч.1 ст.119 цього Кодексу обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги, а не саме по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Згідно ст. 4 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, саме по собі зазначення в рішенні суду першої інстанції положень ст.. 1212 ЦК України, на які позивач в позовній заяві не посилалася, при тому, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильними, не може бути підставою для скасування рішення. Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_4, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її складення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. Повний текст постанови складений 23.01.2018 року.

Головуючий

Судді: