печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9744/18-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Владіміровій О.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Індустріально-Експортний Банк» про визнання договору іпотеки недійсним -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Індустріально-Експортний Банк» про визнання договору іпотеки недійсним. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом, позивач посилається на те, що 24.04.2008 між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки №1021. Вважає, що даний договір іпотеки містить суттєві порушення чинного законодавства та значно порушує права іпотекодавця, в зв`язку з чим просить визнати його недійсним.

Ухвалою суду від 23.02.2018 у вказаній справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження та учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки.

Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

09.08.2018 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вказує на те, пунктів договору, на які посилається позивач у своєму позові, як підставу для визнання договору іпотеки недійсним, в договорі не існує. Позивач, як іпотекодержатель за договором іпотеки, добровільно прийняв на себе зобов`язання володіти і користуватись предметом іпотеки, відповідно до його цільового призначення, приймати заходи, необхідні для збереження предмету іпотеки, своєчасно повідомляти про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмету іпотеки, що цілком кореспондується з приписами ч. 1 ст. 587 ЦК України.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 24.04.2008 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №70/08-Ф, відповідно до п. 1.1 якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 100000,00 грн. Строк кредитування з 24.04.2008 до 23.04.2028, з відсотковою ставкою 12,80% річних.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, кредитні кошти позивачу надавалися на будівництво житлового будинку.

Відповідно до п. 1.3 договору, у якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором, 24.04.2008 між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано двокімнатну квартиру, загальною площею 43,10 кв.м., жила площа 28,10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В., реєстровий номер 1021.

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (відповідача), що випливають з кредитного договору №70/08-Ф від 24.04.2008.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 роз`яснено судам, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Умови, за якими сторони дійшли згоди, викладені у тексті оскаржуваного кредитного договору, посвідчені підписом позивача та уповноваженої особи АТ «Індустріально-Експортний Банк», що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору, позивачем суду надано не було. Не надано і доказів існування помилки з боку відповідача, яка б існувала на момент вчинення правочину.

Також, слід зазначити, що позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, посилається на пункти іпотечного договору, які, на його думку, порушують права іпотекодавця. Проте, договір іпотеки в цілому не містить жодного пункту та зобов`язання, на які посилається позивач.

Крім того, позивач, як іпотекодавець за договором іпотеки, добровільно прийняв на себе зобов`язання володіти і користуватись предметом іпотеки, відповідно до його цільового призначення (п. 3.2 договору іпотеки), приймати заходи, необхідні для збереження предмету іпотеки, своєчасно повідомляти про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмету іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст.10 Закону України «Про іпотеку», іпотеко держатель має право у будь-який час протягом дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця, перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов`язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотеко держателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотеко держателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки. Проведення іпотеко держателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки.

Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, сторонами погоджено, що фізичний доступ іпотеко держателя (відповідача) до предмету іпотеки здійснюється на вимогу іпотеко держателя (відповідача).

Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, посилається на п. 6.1 іпотечного договору, який, на думку позивача, порушує права іпотекодавця, оскільки позивач, за його твердженням, не укладав жодних кредитних договорів та не брав на себе жодних зобов`язань по кредитному договору. Єдиним документом, що регулює правовідносини між іпотекодавцем та іпотекодержателем є договір іпотеки.

Проте, як вбачається з п. 6.1 іпотечного договору, то він містить зовсім іншу форму.

Крім того, зазначене спростовується кредитним договором №70/08-Ф від 24.04.2008, укладеним між позивачем та відповідачем.

Також, позивач вказує на невідповідність умов договору іпотеки приписам ст. 18 Закону України «Про іпотеку» щодо опису предмету іпотеки.

Проте, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що договір іпотеки повинен містити опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації.

Доводів того, що договір іпотеки містить недостатньо даних для ідентифікації предмету іпотеки (адреса, загальна та жила площа, кількість кімнат), позивачем не зазначено.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Виходячи із змісту оскаржуваного договору, змісту заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд не вбачає підстав, які б свідчили про недійсність іпотечного договору, а також підстав, які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначеного договору.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Індустріально-Експортний Банк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: АТ «Індустріально-Експортний Банк», 01034, м. Київ, вул. Пушкінська, 42/4,

Суддя Р.В. Новак