Провадження № 2/201/39/2018
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2018 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська у складі головуючого судді Трещова В.В. при секретарі Бережній О.О. розглянувши за участю представника позивача та представника відповідача у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІАЙТІ», Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана, про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 20 грудня 2017 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віайті», Київського національного університету імені Вадима Гетьмана про визнання недійсним договору про забудову від 20 січня 2012 року, укладеного між ТОВ «Віайті» та Київським національним економічним університетом імені Вадима Гетьмана.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у вересні 2017 року йому стало відомо про укладання оскаржуваного договору. Згідно умов даного договору строк будівництва об'єкта складає 36 календарних місяців з моменту початку будівництва об'єкта. Позивачем у вересні 2017 року було виявлено бажання укласти з Київським національним економічним університетом імені Вадима Гетьмана аналогічний договір забудови, оскільки жодних робіт на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, не проводиться, проте, позивачу було повідомлено про існування оскаржуваного Договору. Позивач вважає, що наведений вище договір порушує його інтереси та підлягає визнанню недійсним в судовому порядку з огляду на те, що договір про забудову не виконується жодною із сторін та є фіктивним, Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана не мав права без належного дозволу укладати договір про забудову та даним договором порушено охоронюваний законом інтерес позивача

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові.

Відповідач ТОВ «Віайті» надав до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого заперечував проти задоволення позовних вимог, посилався на їх необґрунтованість, наполягав на тому, що оскаржуваний договір є дійсним, був укладений відповідно до волевиявлення сторін, підписаний належними та уповноваженими особами, а предмет договору не порушує прав та законних інтересів третіх осіб, в тому числі позивача, та не суперечить Розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 травня 2008 року №703-р.

Представник відповідача ТОВ «Віайті» Кульбач С.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у запереченні.

Представник відповідача Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. За таких обставин суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника даного відповідача.

Вислухавши сторони, розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між Київським національним економічним університетом ім. Вадима Гетьмана, в особі ректора ОСОБА_7, який діяв на підставі Статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІАЙТІ» 20 січня 2012 року було укладено Договір про забудову (далі по тексту - Договір).

У відповідності до п. 2.1 даного Договору Сторона 1 надала (делегувала) Стороні 2 частину функцій Замовника будівництва Об'єкта (окрім наявного у Сторони 1 права на Земельну ділянку), в тому числі право на укладення необхідних правочинів, і в тому числі щодо розробки Проектної документації, будівництва Об'єкта будівництва як Замовник (забудовник), та щодо реалізації Проекту забудови в цілому в межах земельної ділянки відповідно до Проекту, не порушуючи умов цього Договору, для набуття кожною зі Сторін прав на розпорядження об'єктами нерухомого майна, що будуть збудовані відповідно до умов цього Договору.

Згідно п.1.1, 1.2, 1.3 Договору, Об'єкт будівництва - житловий будинок, що буде розташований на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1. Характеристики та параметри Об'єкта будівництва визначаються Проектною документацією. Остаточний розмір площі Об'єкта буде визначений на підставі замірів технічної інвентаризації. При цьому площа житла в Об'єкті будівництва та площа нежитлового призначення в Об'єкті будівництва разом мають бути не менше 15 000 (п'ятнадцять тисяч) квадратних метрів.

Об'єкт нерухомого майна - квартира або нежитлове приміщення в Об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва Об'єкта будівництва є окремим об'єктом нерухомого майна.

Земельна ділянка - земельна ділянка, яка перебуває у користуванні Сторони 1 на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою з наступними характеристиками: розмір: 0,3932 гектара; місце знаходження: АДРЕСА_1, у Шевченківському районі, цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з підземним паркінгом.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, належить до комунальної власності та не передавалась ТОВ «Віайті» у приватну власність.

Згідно п. «з» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної і комунальної форм власності.

Відповідно до змісту Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 травня 2008 року № 703-р «Питання укладення деяких договорів», яке втратило чинність на підставі Постанови КМ № 296 від 11 квітня 2012 року, проте, було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, для підвищення ефективності управління об'єктами державної власності, забезпечення прозорої процедури їх відчуження та недопущення порушення інтересів держави центральним органам виконавчої влади, іншим суб'єктам управління об'єктами державної власності, у тому числі Національній та галузевим академіям наук: забезпечити укладення підприємствами, установами та організаціями, що належать до сфери їх управління (віднесені до їх відання), господарськими товариствами, у статутному фонді яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення, управління майном виключно на підставі відповідних рішень Кабінету Міністрів України.

З аналізу даної норми, суд приходить до висновку, що дана норма регулює виключно ефективність управління об'єктами державної власності, отже, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 травня 2008 року № 703-р «Питання укладення деяких договорів» не застосовується до договорів предметом яких є майно, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до п.3.1 Договору строк будівництва об'єкта складає 36 календарних місяців з моменту початку будівництва об'єкта, однак, строк може бути конкретизовано Сторонами.

Згідно п.7.1 Договору по забудову Сторона 1 отримує 10 % (відсотків) житлової площі Об'єкта, що підлягають продажу (житлових), від загальної житлової площі забудови Об'єкту, але не менше ніж 1500 (одна тисяча п'ятсот квадратних метрів). У випадку порушення Стороною 2 зобов'язання щодо будівництва об'єктів нерухомості, що підлягають продажу (житлових) площею не менш ніж 1500 (одна тисяча п'ятсот квадратних метрів) кв. м.; таким чином не отримання Стороною 1 встановленої цим пунктом частки квадратних метрів, Сторона 2 зобов'язується сплатити штраф, що розраховується наступним чином: 1 500 кв. м. - фактично передана Стороні 1 площа об'єктів нерухомості, що підлягають продажу (житлових) х (помножена) на ринкову вартість 1 (одного) кв. м. аналогічної нерухомості, введеної в експлуатацію у цьому регіоні. Ринкова вартість 1 (одного) кв.м. аналогічної нерухомості визначається шляхом отримання експертного висновку щодо його вартості. Штраф повинен бути сплачений на рахунок Сторони 1 протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту виставлення Стороною 1 письмової претензії.

Сторона 2 отримує у свою власність 90 % (відсотків) площі приміщень Об'єкта, що підлягають продажу (житлових) від загальної площі забудови Об'єкту.

У відповідності до ст. 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

З аналізу змісту оскаржуваного договору суд приходить до висновку, що сторонами було укладено договір змішаної інвестиційно-підрядної форми відповідно до ст. 67 Господарського кодексу України та ст. 3, 6 Цивільного кодексу України, а не договір про спільну діяльність, та майно (та майнові права), кошти тощо, внесені для реалізації даного Договору, не є об'єднанням вкладів Сторін, не є їх спільною частковою власністю, а залишається у власності Сторони, що їх внесла. З огляду на викладене, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 травня 2008 року № 703-р «Питання укладення деяких договорів» не розповсюджує свою дію та оскаржуваний договорі.

У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що посилання позивача на порушення відповідачами Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 травня 2008 року № 703-р «Питання укладення деяких договорів» є безпідставним.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуваний Договір про забудову не виконується жодною із сторін, є фіктивним та таким, що порушує права і законні інтереси позивача. Вирішуючи дані питання суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Як зазначено в ч.6 ст.627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що зміст та форма оскаржуваного договору про забудову від 20 січня 2012 року, укладеного між ТОВ «Віайті» та Київським національним економічним університетом імені Вадима Гетьмана, не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, даний правочин спрямований на набуття, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків у сторін та не є явно економічно невигідним, підлягає виконанню сторонами, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Оскільки позивачем не надано суду належних та достатніх доказів того, що визнання недійсним оскаржуваного правочину спрямовано на захист прав та законних інтересів позивача, та з огляду на те, що підстави для визнання його недійсним відсутні, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог до ТОВ «Віайті», Київського національного університету імені Вадима Гетьмана про визнання недійсним договору про забудову від 20 січня 2012 року, укладеного між ТОВ «Віайті» та Київським національним економічним університетом імені Вадима Гетьмана у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в даному випадку в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.01.2018 року.

Суддя В.В.Трещов