Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15479/14-ц

провадження № 61-1592св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - товариство з обмеженою відповідальністю «Аеліта»,

представник заявника - Чулієв АтаджанАбдуназарович,

заінтересована особа: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник заінтересованої особи - ОСОБА_5,

заінтересована особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року в складі судді Савлук Т. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року в складі суддів: Слободянюк С. В., Левенця Б. Б., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Аеліта» (далі - ТОВ «Аеліта»), звертаючись до Дніпровського районного суду м. Києва як компетентного до суду, просило визнати виконавчий лист, виданий 24 жовтня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2014 року в справі № 1507/13 про стягнення солідарно із ОСОБА_6 та ТОВ «Аеліта» на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») заборгованості за договором кредиту в сумі 2 056 687 грн 38 коп. та третейського збору в сумі 20 966 грн 87 коп., в частині стягнення заборгованості з ТОВ «Аеліта» таким, що не підлягає виконанню.

Представник ТОВ «Аеліта» заяву мотивував тим, що на даний час набрало законної сили рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року у справі № 645/8629/15-ц, яким частково задоволено позов ТОВ «Аеліта» до ОСОБА_6, ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою та визнано поруку за договором поруки від 11 червня 2008 року № 805/13/18-5/8-472, укладеним між ТОВ «Аеліта», ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6, припиненою з 24 травня 2013 року. Представник ТОВ «Аеліта» вважав, що оскільки порука, а з нею й обов'язок ТОВ «Аеліта» щодо солідарної відповідальності за належне виконання зобов'язання позичальником ОСОБА_6 припинились з 24 травня 2013 року, а рішення третейського суду, яким встановлено солідарну відповідальність поручителя, ухвалене пізніше - 18 лютого 2014 року, а саме цей обов'язок був підставою для ухвалення рішення третейським судом, є підстави визнати виконавчий лист, виданий 24 жовтня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2014 року у справі № 1507/13, таким, що не підлягає виконанню, на підставі частини четвертої статті 369 ЦПК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року заяву ТОВ «Аеліта» задоволено.

Визнано виконавчий лист № 755/15479/14-ц, виданий 24 жовтня 2014 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_6та ТОВ «Аеліта» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 2 056 687 грн 38 коп. та третейського збору в сумі 20 966 грн 87 коп., таким, що не підлягає виконанню, в частині вимог, пред'явлених до боржника ТОВ «Аеліта».

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у поручителя станом на 24 жовтня 2014 року, тобто на момент видачі виконавчого листа з примусового виконання рішення третейського суду був відсутній обов'язок перед ПАТ «Укрсоцбанк» щодо погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року договір поруки припинено з 24 травня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відновлення порушених прав ТОВ «Аеліта» як боржника в процедурі виконавчого провадження в інший спосіб неможливе.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, і постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані положення частини четвертої статті 369 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відзив на касаційну скаргу не подавався.

28 грудня 2017 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвали судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають з огляду на таке.

Частиною другою статті 369 ЦПК України, чинного на час постановлення ухвал судами попередніх інстанцій, передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Підстави для цього зазначені у частині четвертій статті 369 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) є закінчення виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов'язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

У пункті 4 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено скасування рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, як самостійну підставу для закінчення виконавчого провадження. У зв'язку з цим у разі, якщо виконавчий лист вже пред'явлено до виконання, необхідності звертатися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає. Виконавче провадження в цьому випадку буде закінчене на зазначеній підставі.

Таким чином, передбачених Законом № 606-XIV обставин для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не вбачається.

Крім того, згідно із частиною п'ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-172цс15.

Суд, дійшовши висновку про припинення зобов'язання поручителя ТОВ «Аеліта» як боржника за виконавчим документом, зазначену вище правову позицію Верховного Суду України не врахував та не звернув уваги на те, що право на стягнення з поручителя заборгованості (шляхом звернення до суду з позовом, за результатами розгляду справи за яким ухвалено судове рішення про стягнення цієї заборгованості з поручителя) було реалізоване кредитором до скасування рішення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій застосовано закон, який не підлягав застосуванню, колегія суддів вважає за необхідне ухвали судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні заяви ТОВ «Аеліта».

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеної норми, судові витрати за касаційний розгляд справи слід віднести за рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Аеліта».

Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Аеліта» про визнання виконавчого листа в частині стягнення заборгованості з товариства з обмеженою відповідальністю «Аеліта» таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Аеліта» на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 1 378 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 1 378 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик