Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/637/18
Справа № 279/86/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Волкової Н.Я., з секретарем Прокопчук І.В., за участю відповідача ОСОБА_1, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу №279/86/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з позовом про виселення відповідача з житлового будинку №6 по вул.Базарна Площа м.Коростень Житомирської області, в якому вказала, що являється власником 37/100 частин вказаного будинку, в якому відповідач самовільно розмістив свої речі та використовує його в своїй підприємницькій діяльності, не допускає її до будинку, чим порушує її права як власника. 28.04.2017 року нею відповідачеві була направлена письмова вимога про виселення з житлового приміщення, яку відповідач не виконав. Позовні вимоги обґрунтовує положеннями ст.317,319,321,391,400 ЦК України, ст.109, 116 ЖК України. Просила виселити відповідача з житлового будинку №6 по вул.Базарна площа м.Коростень Житомирської області разом з іншими особами, які проживають або знаходяться в приміщенні разом з відповідачем.

Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження за ініціативою суду з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому зазначено про те, що позовні вимоги ним не визнаються, оскільки позивачем не надано доказів, що він використовує належне їй житлове приміщення, будь-яких вимог від позивача не отримував, будь-яких перешкод позивачеві не чинить, в будинку не проживає.

Відповідь на відзив позивачем не подано.

В судове засідання позивач двічі не прибула, представниками позивача подано письмові клопотання про відкладення судового засідання через їх зайнятість в інших судових процесах, в задоволенні яких на підставі ст.223 ч.3 п.2 ЦПК України було відмовлено, справу розглянуто у відсутність належним чином повідомленої сторони позивача. Оскільки незявлення позивача не перешкоджало вирішенню спору, то підстави для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до положень ст.223 ч.5 ЦПК України були відсутні.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає, оскільки в будинку не проживає, свої речі в ньому не зберігає, декілька років тому в будинку сталась пожежа, тому проживання в ньому взагалі не можливе.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши подані позивачем письмові докази, судом встановлено наступне:

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування житловим приміщенням будинку №6 по вул.Базарна Площа м.Коростень Житомирської області, 37/100 частин якого являються власністю позивача. Власник 63/100 частин будинку суду не відомий, учасником справи не являється, однак позивачем заявлено вимогу про виселення відповідача з приміщення будинку в цілому.

Позовні вимоги позивачем одночасно обґрунтовуються як положеннями цивільного законодавства (ст.317,319,321,391,400 ЦК України), які регулюють загальні положення про право власності (ст.317,319,321 ЦКУ), щодо захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння (ст.391 ЦКУ), так і щодо захисту права власності, повязаних із позбавленням володіння (ст.400 ЦКУ), які є взаємовиключними (ст.391 ЦКУ та ст.400 ЦКУ), так і житлового законодавства, які регулюють правовідносини в сфері користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та безпосередньо виселення з таких жилих приміщень (ст.109, 116 ЖКУ). При цьому, ст.109 ЖКУ визначає загальні положення виселення з жилих приміщень, ст.116 ЖКУ підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, якими є: 1)систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, 2)використання жилого приміщення не за призначенням, 3)систематичне порушення правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, 4)самоправне зайняття жилого приміщення.

Враховуючи, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач самоправно зайняв належне їй спірне житлове приміщення та користується ним, не будучи членом її сім'ї з 2012 року після розірвання шлюбу, обмежує її право володіння, користування та розпорядження майном, то спір щодо виселення такої особи з житлового приміщення має регулюватись положеннями ст.400 ЦК України, відповідно до якої недобросовісний володілець зобовязаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обовязку заінтересована особа має право предявити позов про витребування цього майна.

Оскільки спірне нерухоме майно, яким є житлове приміщення, є специфічним обєктом власності, яке не може бути витребувано шляхом його повернення у формі фізичного переміщення у просторі, то захист такого права може відбуватись у формі фізичного звільнення такого майна від недобросовісного володільця, в тому числі і шляхом виселення такого володільця з незаконно займаного жилого приміщення.

Вказані позивачем норми житлового законодавства до спірних правовідносин застосовані бути не можуть, оскільки регулюють правовідносини між наймодавцем та наймачем (членами його сім'ї) в будинках державного і громадського фонду, так само як і положення ст.157 ЖКУ, якою регулюється виселення членів сім'ї власника житлового будинку у випадках, передбачених ст.116 цього Кодексу.

Позивач, ґрунтуючи свою вимогу на твердженні про те, що відповідач самовільно зайняв належне їй на праві власності жиле приміщення, використовує його для власних потреб та позбавив її можливості володіти та користуватись ним, жодних доказів існування вказаних обставин суду не представила. До позовної заяви позивачем додано лише копії правовстановлюючих документів на належну їй частину спірного житлового приміщення, рішення про розірвання шлюбу з відповідачем та вимоги про усунення перешкод.

При цьому будь-яких доказів того, що належне позивачеві житлове приміщення будь-яким чином використовується відповідачем і використовується саме для проживання, оскільки виселення допускається лише осіб, які використають житлове приміщення для проживання, позивачем не представлено.

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які в своїй сукупності доводять наявність порушення права позивача та правомірність заявленої вимоги, тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, ст.400 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог про виселення з житлового будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня складання повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Сторони та учасники:

Позивач ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне рішення виготовлено 19.03.2018 року.

Суддя Волкова Н.Я.

копія згідно оригіналу