Справа № 369/6732/17 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/537/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 47 16.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.

за участю секретаря Марченка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про надання дозволу на короткостроковий виїзд за кордон дитини у супроводі матері без згоди батька,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на короткостроковий виїзд за кордон дитини у супроводі матері без згоди батька.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 березня 2010 року по 27 лютого 2014 року, в шлюбі у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано, визначено, місцем проживання дитини з матір'ю.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_5.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2016 року встановлено порядок участі батька у спілкуванні з дитиною.

Також, зазначала, що відповідач після розірвання шлюбу вихованням сина не займається, матеріально не забезпечує, аліменти не сплачує.

Вона повністю утримує сина та має можливість вивозити його на відпочинок за кордон, однак отримати від його батька необхідного дозволу на його виїзд за кордон не може, оскільки відповідач цьому перешкоджає, що і стало підставою для звернення до суду.

Уточнивши у жовтні 2017 року свої позовні вимоги, позивачка просила суд надати дозвіл на тимчасовий короткостроковий виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччини, країн Євросоюзу та Шенгенської угоди малолітній дитині - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_3, на період осінніх канікул з 30 жовтня по 05 листопада 2017 року включно, на період зимових канікул з 24 грудня 2017 року по 19 січня 2018 року включно; на період весняних канікул з 23 березня по 31 березня 2018 року включно; на період літніх канікул з 01 червня по 25 серпня 2018 року включно, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, судові витрати просила стягнути з відповідача.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл на тимчасовий короткостроковий виїзд за кордон до Федеративної республіки Німеччина малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_3, на період зимових канікул з 24 грудня 2017 року по 19 січня 2018 року включно, на період весняних канікул з 23 березня 2018 року по 31 березня 2018 року включно, на період літніх канікул з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року включно без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 гривень.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд надавши позивачці дозвіл на вивезення дитини за межі України, в порушення підпункту 1 пункту 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року не визначив часовий проміжок перебування дитини у відповідній державі. Крім того, зазначає той факт, що в матеріалах справи відсутня відмова батька надати дозвіл на виїзд дитини за межі України у визначений судом період. Також, апелянт просив звернути увагу на те, що позивачка одружена з громадянином Німеччини, звільнилася з роботи, знялася з реєстрації постійного місця проживання, що може свідчити про намір вивезти дитину за межі України назавжди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 березня 2010 року по 27 лютого 2014 року, в шлюбі у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-10).

Тривалий час між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вирішувалися судові спори з приводу виховання їх малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка зверталась до відповідача з письмовими пропозиціями про надання дозволу для виїзду дитини ОСОБА_5 за кордон (а.с. 100-102).

Відповідач вказаного дозволу не надав. Отримати згоду в добровільному порядку позивачка не має можливості.

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що надання дозволу на виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_3, на період зимових канікул з 24 грудня 2017 року по 19 січня 2018 року включно, на період весняних канікул з 23 березня 2018 року по 31 березня 2018 року включно, на період літніх канікул з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року включно без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_2 до Федеративної республіки Німеччина повністю відповідає правам та інтересам дитини, і, при цьому, не буде порушувати права відповідача на спілкування та участь у вихованні сина, оскільки такий виїзд має короткостроковий характер.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частиною 2 статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересами дитини.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Також, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року , в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Таким чином, позивачка у відповідності до вище вказаних норм матеріального права обґрунтовано звернулася до суду із вказаним позовом, оскільки відповідач відмовився надавати дозвіл на виїзд дитини за межі України у визначений позивачкою період, що ним не заперечувалося і при розгляді справи.

Колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для заборони виїзду сина сторін за межі України.

Так, оскаржуючи рішення суду ОСОБА_2 посилався на те, що суд надавши позивачці дозвіл на вивезення дитини за межі України , в порушення підпункту 1 пункту 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року не визначив часовий проміжок перебування дитини у відповідній державі, однак ці доводи спростовуються відомостями зазначених у резолютивній частині рішення суду першої інстанції, де чітко викладено часові проміжки тимчасового короткострокового виїзду дитини сторін за кордон до Федеративної республіки Німеччина.

Також, апелянт посилався на той факт, що в матеріалах справи відсутня відмова батька надати дозвіл на виїзд дитини за межі України у визначений судом період. Цей довід апеляційної скарги не може бути прийнятий до уваги, оскільки у матеріалах справи є докази, що позивачка зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд їх спільної дитини закордон, але дозволу не отримала, цей факт у судовому засіданні підтвердив і батько дитини.

Крім того, ОСОБА_2 зазначено, що позивачка має намір вивезти дитину за межі України назавжди.

Однак, цей довід також не може бути прийнято, оскільки відповідно до рішення суду першої інстанції ухваленого відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» позивачці надано право тимчасового короткострокового виїзду дитини за кордон з визначенням його початку й закінчення.

Крім того, оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання здійснюється Державною міграційною службою відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 16 серпня 2016 року № 816, яким затверджено процедуру прийому і розгляду заяв про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, прийняття за ними рішень та їх виконання.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 33 Конституцією України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Істотних обставин, які свідчать про неможливість виїзду дитини за станом здоров'я, загрози життю дитини, негативного впливу на розвиток дитини в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були враховані всі наявні фактичні обставини даної справи.

Суд дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та надання їй дозволу на тимчасовий короткостроковий виїзд за кордон до Федеративної республіки Німеччина малолітньої дитини ОСОБА_5

Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 7, 155 СК України, ст.ст. 12, 81, 263, 367, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

удді: Т.Ц. Кашперська

В.О.Фінагеєв