ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Суми

Справа №576/1969/17

Номер провадження 22-ц/788/606/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

у присутності :

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Сапона О.В. у приміщенні Глухівського міськрайонного суду Сумської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом і свої вимоги мотивувала тим, що з 1974 по 2002 роки перебувала у шлюбі з відповідачем у справі. Під час перебування у шлюбі, в період з 1988 року по 1993 рік ними був побудований будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. В подальшому вказане нерухоме майно було зареєстроване КП «Глухівське БТІ» на праві приватної власності за ОСОБА_3 За вказаною адресою вона та відповідач зареєструвались і проживали. Після розірвання шлюбу спільне майно вони не ділили. У зв'язку зі зміною місця проживання, вона знялася з місця реєстрації та прописалася у будинку АДРЕСА_2. У 2012 році із спірного будинку виселився та переїхав на інше постійне місце проживання і ОСОБА_3 У жовтні 2017 року позивач вирішила вселитися у будинок по АДРЕСА_2, однак цього не змогла зробити, так як у вересні 2017 року колишній чоловік без її відому дозволив стороннім людям використовувати даний будинок для здійснення підприємницької діяльності, проти чого вона заперечує. Оскільки спірний будинок по АДРЕСА_2 був придбаний в період шлюбу з відповідачем, то він є їх спільною сумісною власністю. Тому просить визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2, а за відповідачем відповідно, визнати право власності на іншу половину будинку.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на необґрунтованість, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що після розірвання шлюбу, сторони спільно нажите майно не ділили, вона мала ключі від будинку і користувалась ним, здійснювала догляд за ним. Вважає, що про порушення свого права дізналася у жовтні 2017 року, коли відповідач став чинити їй перешкоди у користуванні спірним будинком, а тому перебіг строку позовної давності має обліковуватись саме із цього періоду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку позивача та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 1974 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.14).

05 лютого 2002 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.15).

Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2. 04 жовтня 1993 року Комунальним підприємством «Глухівське БТІ» було видано відповідачу ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на спірний будинок (а.с.31, 41).

24 грудня 2004 року сторонами було подаровано своєму синові ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1, який належав сторонам на праві приватної власності (а.с.38, 65).

З довідок Суходільської сільської ради Глухівського району № 561 від 25.10.2017 року та №495 від 08.12.2017 року вбачається, що будинок АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 Разом з ОСОБА_3 до 27.01.2010 року за адресою: АДРЕСА_2, була зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_1, але не проживала в ньому з 2001 року. 19 листопада 2014 року ОСОБА_3 вибув у м. Глухів. На даний час в будинку зареєстровані, але не проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 17, 25, 71).

Позивач ОСОБА_1 з 29.01.2010 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.20).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно дійсно придбане сторонами під час перебування у шлюбі, але після розірвання шлюбу у 2002 році, сторони добровільно розділили спільно нажите майно, а саме в 2004 році подарували своєму синові ОСОБА_4 належні їм частки у житловому будинку по пров. Водотеченському, 40 в м. Глухові. Крім того, із позовом про поділ спільного майна подружжя позивач звернулася до суду лише у 2017 році, а тому пропустила строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного:

Оскільки спірні правовідносини щодо власності на майно подружжя, нажите сторонами під час шлюбу, виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України, тому до них слід застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР 1969 року та Цивільного кодексу УРСР, 1963 р.

Відповідно до ст.ст.22,23,28,29 КпШС УРСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, договором або рішенням суду.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Указана норма узгоджується з роз'ясненнями, викладеними у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови органами РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові у справі № 6-258цс15 від 23.09.2015 року звертається увагу на те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку із пропуском строку позовної давності не встановив початок його перебігу і послався лише на ту обставину, що ніби-то сторони у 2004 році добровільно розділили спільно нажите майно. При цьому суд посилається на ту обставину, що сторони 24 грудня 2004 року подарували своєму синові ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1, який належав їм на праві приватної власності. В той же час, колегія суддів вважає, що цей факт ніяким чином не свідчить поділ спільного майна колишнього подружжя, оскільки це свідчить лише про розпорядження ними частиною свого спільного майна і не свідчить про його поділ.

Крім того, як вбачається з пояснень самого відповідача у справі і дана обставина підтверджується письмовими доказами, позивач у 2002 році в добровільному порядку разом зі своїми повнолітніми синами залишила спільний будинок, оскільки розлучилась з відповідачем у справі і втратила роботу у с.Суходіл Глухівського району і вимушена була переїхати проживати до м.Глухів де і працювала. Незважаючи на залишення будинку, вона продовжувала бути зареєстрована у ньому і добровільно знялась із реєстрації у ньому лише 27 січня 2010 року.

Також позивач наполягала на тому, що до жовтня 2017 року вона мала можливість користуватися спірним будинок, здійснювала за ним догляд, доглядала земельну ділянку, у неї були ключі від будинку і лише після того, як відповідач, без її відому, передав стороннім особам будинок у користування, вона вважала, що її право є порушеним і вона змушена була звернутись за його захистом до суду.

Факт відсутності перешкод у позивача у користуванні спірним будинком до жовтня 2017 року підтвердила у судовому засіданні і свідок ОСОБА_7

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його заперечення про права позивачки на набуте у період шлюбу нерухоме майно, яке було зареєстроване особисто за ним, а тому розірвання шлюбу сторонами у 2002 році та добровільне залишення позивачем спірного будинку, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні з достовірністю було встановлено, що спірне нерухоме майно було набуте сторонами під час шлюбу, тому на підставі ст.ст.22, 28 КпШС УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, воно є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки у цьому майні є рівними.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою АДРЕСА_2.

В той же час, вимоги позивача про визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину даного нерухомого майна задоволенню не підлягають, оскільки для захисту її порушеного права достатньо визнання за нею право власності на частку у цьому майні, а право власності відповідача на це майно зареєстроване у встановленому законом порядку і ніким не оспорюється.

У зв'язку із скасуванням рішення місцевого суду та ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до вимог передбачених ст.141 ЦПК України, провести розподіл витрат понесених сторонами у справі та стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 640 грн.00 коп. та 975 грн.00 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2018 у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації, АДРЕСА_2, фактичне місце проживання: АДРЕСА_4) понесені нею судові витрати за розгляду справи у суді першої інстанції у сумі 640 грн. 00 коп. та 975 грн. 00 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 18.05.2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик