Справа № 750/7796/17 Провадження № 22-ц/795/192/2018 Головуючий у I інстанції - Карапута Л. В. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Бобрової І.О.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

при секретарі: Зіньковець О.О.,

Сторони:

- позивач - ОСОБА_2,

- відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування квартирою,

Місце ухвалення рішення судом першої інстанції- місто Чернігів.

Головуюча у першій інстанції - суддя Карапута Л.В.

Дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції - 14.12.2017,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_4, яка діяла в інтересах власника квартири - неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю останнього без поважних причин понад один рік.

У судовому засіданні ОСОБА_2, після досягнення нею повноліття, визнано судом належним позивачем.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування всіх обставин, які мають значення у справі, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом безпідставно не прийняті до уваги показання свідків, допитаних в судовому засіданні, які підтвердили достовірність факту, викладеного в актах щодо не проживання відповідача у квартирі. На думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_4, як мати на той час неповнолітнього позивача, несла на собі тягар утримання квартири. Відповідач не приймав участі в утриманні квартири, не оплачував комунальні послуги та не цікавився квартирою взагалі. Він проживав в с.Перемога Ніжинського району з 06.06.2003 по 01.06.2017 без реєстрації. Останнє місце роботи - ФГ «Агріатік» з 04.10.2012 по 16.05.2017, що підтверджується довідкою Перемозької сільської ради від 07.11.2017, якій суд не надав жодної правової оцінки. Сам відповідач не заперечував цього факту, що проживав в с.Перемога Ніжинського району з цивільною дружиною, з якою вів спільне господарство.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що замок в дверях було змінено ще за життя покійного діда позивача. Дізнавшись про те, що ОСОБА_5 заповів ОСОБА_2 квартиру, відповідач перестав взагалі спілкуватися з нею та її матір'ю.

Апелянт, посилаючись на правовий висновок ВСУ, що висловлений у справі №688/63/15-ц, вважає, що судом помилкового застосовано до спірних правовідносин ст.405 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач факту не проживання відповідача понад один рік в спірній квартирі без поважних причин не довів, що є його процесуальним обов'язком у відповідності зі ст. 10, 60 ЦПК України. Суд встановив, що «відповідач працював в с. Перемога Ніжинського району Чернігівської області в ФГ «Агріатік» з 04.10.2012 по 16.05.2017, скільки іншого місця роботи не мав, а тому вказане є поважною причиною відсутності його за місцем реєстрації. Крім того, з наданого акта, складеного сусідами, вважається, що відповідач відсутній у спірному житловому приміщенні з 2002 року, який складався лише з метою отримання субсидії, у зв'язку із чим у суду відсутні підстави вважати відповідача таким, що втратив право користування житлом, у розумінні ч. 2 ст. 405 ЦК України».

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

По справі встановлено, що ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.07.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О.В., є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.49).

Відповідно до довідки ОЖБК від 11.08.2017 № 3672 про склад сім'ї, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, її мати ОСОБА_4 та дядько ОСОБА_3 (відповідач у справі), який зареєстрований у вказаній квартирі з 13.06.1989 (а.с. 9).

Відповідно до актів від 30.12.2016 та від 09.06.2017 (а.с.8,51), ОСОБА_3 не проживає з 2002 року у квартирі АДРЕСА_1. Акт було підписано сусідами ОСОБА_7 (мешканкою квартири АДРЕСА_2), ОСОБА_8 (мешканкою квартири АДРЕСА_3) та ОСОБА_9 (мешканкою квартири АДРЕСА_4).

Під час допиту в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 показали, що дійсно підписували вказані вище акти для отримання субсидії на прохання ОСОБА_4. Той факт, що інформація викладена в акті правдива, не заперечували, проте вказали, що якби знали, що дані акти потрібні для пред'явлення до суду, не підписували б. Також показали, що після смерті в 2013 році батька відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, в спірній квартирі до травня 2017 року проживали тільки квартиранти.

З довідок Перемозької сільської ради від 07.11.2017 № 298/03-08/ та №1547/03-29 вбачається, що ОСОБА_3 проживав в АДРЕСА_5 з 06.06.2003 по 01.06.2017 без реєстрації. Разом з ним проживали та зареєстровані ОСОБА_10, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5. Останнє місце роботи ОСОБА_3 - ФГ «Агріатік» з 04.10.2012 по 16.05.2017 (а.с.52).

Відповідач в судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував того факту, що дійсно проживав в с. Перемога з 2002 року, оскільки там працював і там у нього є сім'я, цивільна дружина.

З огляду на вказане вище, відповідач не є членом сім'ї нового власника житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 - позивача ОСОБА_2

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічну норму містить також стаття 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст.156 ч.1 ЖК).

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Вказане відповідає правовому висновку що висловлений 16.11.2016 ВСУ при розгляді справи №6-709цс16.

З огляду на викладене вище та за встановлених судом фактичних обставин, спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Посилання апелянта на правову позицію ВСУ №688/63/15-ц колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дані про розгляд справи під таким номером на сайті ВСУ відсутні.

Право члена сім'ї власника квартири (будинку) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (будинку) на користування цієї квартири (будинку) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири (будинку) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на квартиру (будинок) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом.

Таким чином, право члена сім'ї власника квартири (житлового будинку) на користування ним є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чине законодавство не передбачає перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї і колишнього власника.

Оскільки, позивач є єдиним власником спірної квартири, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.49), відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 2002 року, не є членом нового власника - позивача у справі, між власником квартири і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, то існує порушення прав позивача на вільне володіння своєю власністю, оскільки вона вимушена нести витрати по утриманню житла з врахуванням зареєстрованого в квартирі відповідача.

Згідно з ст. 12, 13 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на суть заявлених позовних вимог (захист права власності), положення ст. 5 ЦПК України, доведеність заявлених вимог позивачем, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у обраний нею спосіб.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В суді першої інстанції судові витрати несла на той час законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_4 Понесені нею судові витрати в сумі 640 грн підлягають стягненню з ОСОБА_3 Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 960 грн підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381- 384, 389 ч.3 п.2 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 грудня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування квартирою задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 640 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 960 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий:Судді: