Провадження №22-ц/772/426/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач :Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 рокуСправа № 144/1057/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач: приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року ухваленого у складі судді Германа О.С. у приміщенні Теплицького районного суду,

встановив:

У серпні 2017 року приватне акціонерне товариств «Страхова група «ТАС» (далі - ПАТ «СГ «ТАС») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2016 року о 11:30 год. на вулиці Червоноткацькій, 42 в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Mitsubishi Gallant», що належить ОСОБА_2 та автомобіля «BMW 316», що належить ОСОБА_3

Деснянський районний суд міста Києва постановою від 28 листопада 2016 року визнав ОСОБА_2 винуватим у ДТП.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС».

За заявою ОСОБА_3 про виплату страхового відшкодування, останньому було сплачено страхове відшкодування в розмірі 32 313 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «СГ «ТАС» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в страховому акті вказана дата письмового повідомлення про настання страхового випадку - 25 жовтня 2016 року, підставою для страхової виплати є заява про настання страхового випадку, відтак суд вважав, що позивач отримав письмове повідомлення про настання страхового випадку не пізніше трьох робочих днів з дня ДТП. При цьому позивач не надав доказів того, хто саме подав заяву про настання страхового випадку.

В апеляційній скарзі ПАТ «СГ «ТАС», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав доказів повідомлення страховика про настання страхового випадку у терміни і спосіб передбачений ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а суд цю обставину не з'ясував.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у п. 14 страхового акта було зазначено про наявність регресу до відповідача внаслідок проведеного розслідування та з'ясування обставин ДТП відповідно до ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначав, що позивач був повідомлений про настання страхового випадку потерпілим ОСОБА_3; позивач не був позбавлений можливості встановити факт ДТП, причини та обставини її настання, визначити розмір заподіяної шкоди; визнав випадок страховим та здійснив виплату страхового відшкодування.

Отже, внаслідок невиконання відповідачем обов'язку повідомити у письмовій формі позивача про настання страхового випадку протягом трьох робочих днів, права страховика не були порушені.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом установлено, що 22 жовтня 2016 року о 11:30 год. на вулиці Червоноткацькій, 42 в місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля «Mitsubishi Gallant», що належить ОСОБА_2 та автомобіля «BMW 316», що належить ОСОБА_3

Деснянський районний суд міста Києва постановою від 28 листопада 2016 року винуватим у ДТП визнав ОСОБА_2 та наклав адміністративне стягнення за ст. 124 КУпАП.

На підставі поліса обов'язкового страхування від 4 лютого 2016 року цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mitsubishi Gallant» ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС».

14 листопада 2016 року потерпілий ОСОБА_3 звернувся до позивача з заявою про страхове відшкодування.

Згідно з розрахунком суми страхового відшкодування від 24 листопада 2016 року, матеріальний збиток унаслідок страхового випадку складає 32 313 грн.

29 листопада 2016 року позивачем було сплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 32 313 грн згідно з платіжним дорученням № 112358.

ПАТ «СГ «ТАС» на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено те, що відповідач у відповідний строк не подав письмової заяви про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Як слідує із заперечень на позовну заяву, які надійшли на адресу суду першої інстанції, відповідач не заперечував того, що страхове відшкодування було сплачено ОСОБА_3 за заявою останнього.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач указував, що позивач був повідомлений про настання страхового випадку потерпілим ОСОБА_3; позивач не був позбавлений можливості встановити факт ДТП, причини та обставини її настання, визначити розмір заподіяної шкоди; визнав випадок страховим та здійснив виплату страхового відшкодування.

Натомість, суд першої інстанції не надав цим доводам належної оцінки та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні із зазначених вище підстав.

Дослідивши доводи сторін і докази в їх сукупності колегія суддів приходить до такого висновку.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Правовідносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2015 року у справі № 6-284цс15.

З матеріалів справи слідує, що позивач повністю визнав свій обов'язок зі сплати страхового відшкодування та добровільно сплатив страхове відшкодування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні питання про відшкодування шкоди суд допустився порушень матеріального та процесуального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року у справі № 144/1057/17 скасувати й ухвалите нове рішення.

У задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди в порядку регресу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий: С.К. Медвецький