Р І Ш Е Н Н Я 538/440/17

І м е н е м У к р а ї н и 2/538/21/18

15 січня 2018 року Лохвицький районний суд Полтавської області

У складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

при секретарі Дробот О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності -

В с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності в її обґрунтування зазначив, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 28.08.1994 року по 22.09.2016 року. Шлюб розірвано 22.09.2016 року рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. В період шлюбу сторони отримали у 1995 році земельну ділянку під житлову забудову у с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області, де продовж наступних років побудували за спільні кошти домоволодіння та інші погосподарські будівлі та споруди по вулиці Шевченка , буд. 15 в с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області. Будинок має 100% готовності, підключений до усіх комунікацій та мереж. ПП «Бюро послуг та консультацій» 04.04.2017 року виготовлений технічний паспорт, але зазначений житловий будинок не зареєстрований згідно вимог чинного законодавства. На даний час у спірному будинку проживає відповідачка. Крім того, в період шлюбу сторонами у 2011 році за спільні кошти придбаний легковий автомобіль марки ВАЗ-2111 (універсал), державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 81000 грн., який зараз користується відповідачка. Усі ці обєкти нерухомого та рухомого майна є спільно набутим майном подружжя, відповідачка це визнає, але не допускає до цього майна позивача, щоб зробити опис спільного майна подружжя з метою подальшого поділу. У звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду за порушенням своїх прав.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги повністю у частині визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вулиці Шевченка, буд. 15 с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять суд визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя по ? частині вищезазначеного житлового будинку за позивачем та відповідачкою. У частині позовних вимог щодо права користування ? частиною земельної ділянки для обслуговування ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вулиці Шевченка, буд. 15 с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області позивачем ОСОБА_1, а також визнання за позивачем права власності на ? частину легкового автомобілю НОМЕР_2, 2011 року випуску марки ВАЗ-2111 (універсал) позивач та його представник відмовилися у судовому засіданні 15.01.2018 року, оскільки ці спірні вимоги були врегульовані в позасудовому порядку між сторонами.

У судовому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Так судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.1994 року по 22.09.2016 року. Шлюб розірвано 22.09.2016 року рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

В період шлюбу сторони отримали у 1995 році земельну ділянку під житлову забудову у с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області, де продовж наступних років побудували за спільні кошти домоволодіння та інші погосподарські будівлі та споруди по вулиці Шевченка, буд. 15 в с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області, що підтверджується довідкою Ісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області № 813 від 13.11.2017 року.

Будинок має 100% готовності, підключений до усіх комунікацій та мереж. Відповідно до даних технічного паспорту станом на 04.04.2017 року, виготовленого ПП "Бюро послуг та консультацій" вбачається, що до складу обєкту входить житловий будинок А-1 (цегла) загальною площею 79,5 м?, житловою площею 43,5 м?, погріб під «Г», Б - погріб, В- гараж (цегла), г- прибудова (цегла), Г- літня кухня (цегла), д- прибудова (цегла), Д - сарай (цегла), Е - убиральня, №1 огорожа, №2 - колодязь, №3 - яма вигрібна, розташованого по вулиці Шевченка, буд. 15 с. Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області. З наданої експлікації вбачається, що усі ці обєкти будівництва були побудовані в період 1978-2002 роки, а також наданий висновок про ринкову вартість майна у розмірі 81696 грн.

Згідно довідки № 810 від 09.11.20017 року, виданої Ісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області зазначений житловий будинок не зареєстрований згідно вимог чинного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 01 липня 2015 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-612цс15, для визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що спірний будинок був побудований за спільні кошти позивача та відповідача, що безпосередньо випливає з показань сторін в судовому засіданні, і це не заперечувалося сторонами.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Таким чином, урахувавши ті обставини, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється у звязку з виникненням даного спору, сторони позбавлені можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їм реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, у звязку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за сторонами права власності по ? частин спірного обєкта незавершеного будівництва.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 63, 69-71 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 325, 331, 368, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, ст. ст. 12, 13, 18, 81, 141, 247, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вулиці Шевченка, буд.15 с.Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами А-1 загальною площею 79,5 м?, житловою площею 43,5 м?, погріб під «Г», Б- погріб, В- гараж, г- прибудова, Г- літня кухня, д- прибудова, Д- сарай, Е- убиральня, №1 огорожа, №2- колодязь, №3- яма вигрібна, розташованого по вулиці Шевченка, буд.15 с.Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області.

Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами А-1 загальною площею 79,5 м?, житловою площею 43,5 м?, погріб під «Г», Б- погріб, В- гараж, г- прибудова, Г- літня кухня, д- прибудова, Д- сарай, Е- убиральня, №1 огорожа, №2- колодязь, №3- яма вигрібна, розташованого по вулиці Шевченка, буд.15 с.Скоробагатьки Лохвицького району Полтавської області.

Залишити вказане майно у спільній частковій власності сторін.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 355 ЦПК України подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий: В.А. Бондарь