Провадження № 2/161/233/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представників третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_3, тертя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_8, Перша Луцька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою на обгрунтування вказавши, що 03.08.2006 року відповідачем ОСОБА_3, а також ОСОБА_8, ОСОБА_7 було приватизовано квартиру АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у вказаній квартирі. 31.08.2017 року ОСОБА_3 подарував 2/3 частки квартири третій особі ОСОБА_8 Вона (позивач) має двох спільних з відповідачем дітей - доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 З моменту народження діти проживають у спірній квартирі. Вважає, що подарувавши квартиру своєму батькові - ОСОБА_8, відповідач порушив права своїх дітей, залишив їх без місця для проживання. В момент укладення договору відповідач повідомив нотаріуса, що у відчужуваній квартирі малолітні діти, чиї права могли би бути порушені, відсутні. Крім того, зі слів самого відповідача їй відомо, що даний договір дарування було ним укладено під тиском його батьків. Посилаючись на ч.ч. 1, 3, 6 ст. 203 ЦК України просить суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 31.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8

В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що 2/3 частки квартири квартири АДРЕСА_1 були його особистою приватною власністю. 31.08.2017 року він дійсно подарував належну йому частку квартири третій особі - ОСОБА_8, який є його батьком. Вважає, що він мав повне право розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, таке розпорядження було здійснено ним добровільно. Права дітей вказаним договором дарування порушені не були, оскільки діти продовжують проживати у спірній квартирі. Крім того, діти мають право на проживання в іншому місці - вони зареєстровані в будинку, розташованому в с. Григоровичі Луцького району Волинської області, який належить батькам позивачки. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_8 в судовому засіданні надала пояснення аналогічні до пояснень відповідача ОСОБА_3, просила у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Луцької міської ради вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки, уклавши оспорюваний договір дарування відповідач порушив житлові права своїх неповнолітніх дітей, а також позбавив їх спадщини.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Першої державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що у матеріалах справи міститься відповідне повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 19).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2008 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 2).

Неповнолітні діти проживають з матір'ю - позивачкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації за даною адресою.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належали 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, а саме: 1/3 частка - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.08.2006 року Відділом по приватизації житлового фонду Луцької міської ради на підставі розпорядження (наказу) виконкому № 778-р від 03.08.2006 року; 1/3 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину на законом від ІНФОРМАЦІЯ_5.

Вказані обставини визнаються відповідачем та представником третьої особи ОСОБА_8

31.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував своєму батькові, а ОСОБА_8 прийняв від сина у дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 3-4). Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Другої Луцької державної нотаріальної контори Н.В. Пастуховою, реєстровий № 4-586.

На момент укладення відповідачем вказаного договору дарування неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фактично проживали у спірній квартирі, що визнано відповідачем та представником третьої особи ОСОБА_8 в судовому засіданні.

Згідно з ч.ч.1, 3, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такі правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 20 січня 2016року в справі № 6-2940цс15.

Як слідує зі змісту позовної заяви, позивач просить визнати недійсним договір дарування частки квартири від 31.08.2017 року, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_8

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_8 не є відповідачем у даній справі, його процесуальне положення визначено нею як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

В ході судового засіданні ані позивачем, ані її представником, клопотання про залучення ОСОБА_8 до участі у справі у якості співвідповідача не заявлялося.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відтак суд вважає, що оскільки оспорюваний позивачкою договір є двостороннім, то відповідачами у даній справі мають бути обидві сторони оспорюваного договору - як дарувальник, так і обдарований, оскільки при вирішення даної справи по суті, фактично вирішується питання щодо права власності на подаровану квартиру.

Таким чином суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позову в даній справі відсутні, а тому у його слід відмовити.

На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПКУкраїни - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи.. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складено 26 січня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська