Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/346/18 Головуючий у 1 інстанції: Дубина Л.А.
Є.У.№ 334/582/17 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що з 19.12.1986 року по 22.05.1987 року в ході виконання службового обов'язку приймав участь у ліквідації аварії на ЧАЕС, що в подальшому призвело до ушкодження здоров'я і розвитку хронічних захвоювань.

Внаслідок ушкодження здоров'я отриманих під час виконання обов'язків військової служби, позивач змушений тривалий час знаходиться на лікуванні, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки він отримав чисельні хвороби. Вказані хвороби, пов'язані з роботами по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

З 09.02.2015 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності ( інвалід війни).

У зв'язку з захворюванням, отриманих під час проходження військової служби порушено нормальні життєві зв'язки позивача, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди, обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби він отримав невиліковні захворювання.

Позивача постійно турбують головні болі, часто виникає запаморочення, поганий сон, нестійкий настрій, виражена слабкість, та ін.

Значна частина пенсії, яку отримує позивач витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підтсав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 19.12.1986 року по 22.05.1987 року в ході виконання службового обов'язку у лавах Збройних сил України приймав участь в ліквідації наслідків аварії Чорнобильської АЕС, що підтверджено довідкою. Відповідно до довідки МСЕК від 19.03.1993 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності строком до 19.03.1998 року, а з 19.07.2004 року - безстроково, у зв'язку із захворюваннями, які отримані в результаті виконання обов'язків військової служби при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової ) шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень чинного законодавства та судової практики. Зокрема, Пленум ВСУ у пунктах 5 та 15 постанови від 31 березня 1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди » роз'яснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Судова колегія враховує, що факт наявності моральних страждань. викликаних захворюванням та становленням інвалідності не оспорюється та не потребує додаткового доведення.

Разом з тим, досліджуючи питання про наявність у відповідача обов'язку відшкодування, судова колегія враховує наступне.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 р., Україна була проголошена незалежною державою 24.08.1991 року.

Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України», останні були утворені у грудні 1991 року.

Документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не проходив військової служби у Збройних Силах України. Він проходив військову службу у складі збройних формувань СРСР та отримав захворювання у період коли Збройні Сили України створені ще не були.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також ЦК України, на які норми яких посилається позивач, не передбачають можливості відшкодування за рахунок МОУ чи МВС моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР та були поранені чи отримали захворювання.

Також суд першої інстанції правильно виходив з того, що ст. ст. 1167 ЦК України, на яку посилався позивач, не може бути застосована до даних правовідносин з огляду на те, дія вказаної норми закону розповсюджується на випадки деліктної відповідальності і на спірні правовідносини не поширюється.

У Преамбулі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08 лютого 1994 року за №63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 22.1.2018р.

Головуючий:

Судді: