АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/958/18 Справа № 206/7074/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Варенко О.П.,

за участю секретаря Гречишникової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на частину автомобіля,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на частину автомобіля.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що ОСОБА_3 є її чоловіком, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 28.09.2007 року. Однак, спільне життя не склалося та вони з 09.12.2016 року подали спільну заяву до органів РАЦС про розірвання шлюбу та 12.01.2017 року їх шлюб був розірваний. В період спільного проживання за спільні кошти ними в грудні 2008 року був придбаний автомобіль марки KIA, модель RIO, тип легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2008. Оскільки, автомобіль був придбаний в період шлюбу, відповідно її частка в праві власності на спірний автомобіль складає 1/2. В ході розгляду справи їй стало відомо, що 03.01.2017 року відповідач ОСОБА_3 продав спірний автомобіль, який був їх спільною власністю. Вважала, що даний договір є недійсним, оскільки був укладений без її згоди. До того ж, при його укладанні були порушені її законні права та інтереси, а саме вартість автомобіля суттєво занижена і відповідач не сплатив їй половину дійсної вартості автомобіля.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнень, просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки KIA, модель RIO, тип легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2008, укладений 03.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі скасуванням реєстрації права власності ОСОБА_4 на автомобіль; визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки KIA, модель RIO, тип легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2008.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05.10.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що позивачка та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб 28.09.2007 року, який розірвано 12.01.2017 року Самарським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Під час шлюбу, позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був придбаний автомобіль марки KIA, модель RIO, тип легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2008, який був зареєстрований за ОСОБА_3

03.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого за останнім зареєстровано право власності на автомобіль марки KIA, модель RIO, тип легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2008, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2017/274579, свідоцтвом про реєстрацію АЕ0648ІВ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, однак оскільки відчуження спірного майна відбулося без згоди позивача та не в інтересах сімї, що визнав відповідач ОСОБА_3І в судовому засіданні пояснивши, що про продаж автомобіля позивачу не казав, оскільки вважав його тільки своєю власністю, а кошти від його продажу використав на свої потреби, а саме на придбання для себе нового автомобіля, то у позивачки є право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна.

Разом з цим, підстав для стягнення компенсації вартості відчуженого майна суд не вбачав, оскільки позивачка не погоджувалась на присудження їй грошової компенсації.

Крім того, позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_3 укладаючи договір щодо спільного майна, та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема те, що ОСОБА_4 знав що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_3 не отримав згоди на це другого з подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя ? частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби.

Указане узгоджується із розясненнями, викладеними у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що відповідач ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу мав можливість ознайомитися з паспортом відповідача ОСОБА_3, в якому є відмітка про шлюб, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки як пояснив сам ОСОБА_4, що всі документи для оформлення договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_3 мав, а тому ніяких сумнівів щодо його права на укладання договору він не мав.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_5