Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 742/897/16-ц

провадження № 61-776св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Чернігівський обласний центр зайнятості,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Прилуцький міськрайонний центр зайнятості,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Чернігівського обласного центру зайнятості на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 липня 2016 року у складі суддів Кузюри Л. В., Бечка Є.М., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівського обласного центру зайнятості про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 жовтня 2003 року по 09 березня 2016 року ОСОБА_1 працювала у Прилуцькому міськрайонному центрі зайнятості. Відповідно до наказу Чернігівського обласного центру зайнятості № 69-к від 09 березня 2016 року її було звільнено з посади фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу організації працевлаштування населення Прилуцького міськрайонного центру зайнятості у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважала, що її звільнення з роботи є незаконним, оскільки їй не було запропоновано іншої роботи, чим порушено статтю 42 КЗпП України.

10 травня 2016 року рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,що відомості про кваліфікацію та продуктивність праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були предметом досліджень консультативних зустрічей адміністрації Прилуцького міськрайонного центру зайнятості та профспілкового комітету Прилуцького міськрайонного центру зайнятості. Було вирішено, що ОСОБА_2 має більший стаж роботи, належно виконує покладені на неї обов'язки, відповідно має вищу якість у роботі, не має стягнень, а тому має переважне право на залишення на роботі перед ОСОБА_1

11 липня 2016 року рішенням апеляційного суду Чернігівської області рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Чернігівського обласного центру зайнятості № 69-к від 09 березня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу організації працевлаштування населення Прилуцького міськрайонного центру зайнятості.

Стягнуто з Чернігівського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2016 року по 25 березня 2016 року в сумі 2 752 грн 55 коп.

Стягнуто з Чернігівського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з 2011 року ОСОБА_1 дисциплінарним стягненням не піддавалась, а висновок про те, що остання має нижчу продуктивність праці в порівнянні з ОСОБА_2 через наявність дисциплінарного стягнення не можна визнати законним. Звільнення ОСОБА_1 з роботи за скороченням було здійснено роботодавцем із порушенням положень частини першої статті 42 КЗпП України. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог із відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2016 року по 25 березня 2016 року в сумі 2 752 грн 55 коп., а також моральна шкода в сумі 1 000 грн у зв'язку з моральними стражданнями позивача через порушення роботодавцем її трудових прав за положеннями статті 237-1 КЗпП України.

22 серпня 2016 року директор Чернігівського обласного центру зайнятості - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 липня 216 року та залишити в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно, повно та об'єктивно здійснив порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та прийняв рішення за сукупністю всіх даних про залишення на роботі більш досвідченого, відповідального працівника, який у своїй роботі має заохочення та не допускає грубих порушень законодавства, пов'язаних із коштами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Пунктом 1 частиною першою статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Друга судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що у відділі організації працевлаштування населення Прилуцького міськрайонного центру зайнятості було скорочено дві посади фахівця з питань зайнятості 1 категорії з семи, які значились за попереднім штатним розписом, та звільнено за скороченням ОСОБА_1 та ОСОБА_4

ОСОБА_1 у 1990 році закінчила Прилуцьке педагогічне училище імені Івана Франка, 31 липня 2000 року - Харківський фінансово-економічний інститут та отримала кваліфікацію «Бухгалтер», 01 липня 2006 року закінчила Ніжинський державний університет імені Миколи Гоголя, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Соціальна педагогіка. Практична психологія», здобула кваліфікацію соціального педагога та отримала диплом спеціаліста, у 2011 році пройшла підвищення кваліфікації в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України, у грудні 2011 року брала участь у навчальних курсах «Запобігання та протидія проявам корупції на державній службі...», у серпні 2013 року отримала сертифікат за тематикою «Ефективна комунікація», має кваліфікацію оператора персональних комп'ютерів (а. с. 97-102).

Станом на час попередження про майбутнє вивільнення посади не має дисциплінарних стягнень, її високий професіоналізм неодноразово відзначався подяками Прилуцької районної державної адміністрації та відповідно міської ради (а. с. 8-10).

За посадовою інструкцією ОСОБА_1 мала кваліфікаційні вимоги на рівень вищі, ніж фахівець із питань зайнятості 1 категорії ОСОБА_7, оскільки до її посади пред'являлись вимоги про наявність вищої освіти та кваліфікаційного рівня: спеціаліст, магістр ( а. с. 73).

Згідно посадової інструкції фахівця з питань зайнятості 1 категорії ОСОБА_7 посада останньої характеризується такими кваліфікаційними вимогами: базова вища або повна вища освіта, кваліфікаційний рівень: бакалавр, спеціаліст (а. с. 70).

ОСОБА_2 працює в Прилуцькому міськрайонному центрі зайнятості з 02 жовтня 1992 року, у 1978 році закінчила Прилуцьке педагогічне училище ім. Івана Франка за спеціальністю «Дошкільне виховання» та отримала кваліфікацію вихователя дитячого садка, у 2014 році пройшла підвищення кваліфікації в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України, в 2003 році пройшла курси «Персональний комп'ютер для співробітників служби зайнятості», в 1993 році пройшла підвищення кваліфікації в Республіканському центрі зайнятості Міністерства праці України товариства «Знання» України (а. с. 66, 67, 97-101).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, що встановлені статтею 42 КЗпП України. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню.

Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тому насамперед перевага залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Отже, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити кваліфікацію і продуктивність праці працівників для виявлення осіб, які мають переваги на залишення на роботі при вивільненні працівників.

Судова практика не допускає можливості проведення експертизи з метою визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тому учасники трудового спору мають право подавати будь-які допустимі ЦПК України докази, що підтверджують факт наявності у працівника, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Такими доказами можуть бути документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. При застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Вищевикладені висновки узгоджуються з висловленою правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 09 серпня 2017 року у цивільній справі №6-1264цс17.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7, на відміну від ОСОБА_1, не має вищої освіти, за посадовою інструкцією виконує роботу, яка не потребує в обов'язковому порядку наявності вищої освіти, оскільки є фахівцем з організації документообігу та ведення архіву персональних справ та несе відповідальність за їх збереження.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 за посадовою інструкцією виконує функції набагато складніші, ніж ОСОБА_7, зокрема: має з'ясовувати причини та мету звернення клієнта до служби зайнятості, консультувати відвідувачів із питань надання послуг центром зайнятості, надавати роз'яснення про принципи і порядок користування інформаційними матеріалами, розташованими у відповідних секторах служби зайнятості, скеровувати клієнтів з їх запитами до фахівців центру зайнятості, перевіряти наявність облікової картки клієнтів у базі даних, видавати талони прийому до профільних спеціалістів, довідки про доходи осіб або їх перебування на обліку та здійснювати реєстрацію в журналах обліку довідок, має контролювати та координувати роботу спеціалістів відділу з питань вхідних акцій Мобільним центром зайнятості, готувати моніторинги, звіти та інформації ( а. с. 74). Несе відповідальність за точне дотримання процедур та операцій в системі, повноту та достовірність даних на підставі поданих клієнтами документів, за додержання чинного законодавства про зайнятість та державне соціальне страхування на випадок безробіття, якість та результативність надання соціальних послуг клієнтам служби зайнятості та за додержання інших вимог законодавства.

Отже, звільнення ОСОБА_1 з роботи за скороченням було здійснено роботодавцем із порушенням положень частини першої статті 42 КЗпП України, у зв'язку з чим, наказ Чернігівського обласного центру зайнятості № 69-к від 09 березня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.» є незаконним, а трудові права ОСОБА_1 підлягають відновленню шляхом поновлення її на попередній роботі.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2016 року по 25 березня 2016 року в сумі 2 752 грн 55 коп., а також у зв'язку з моральними стражданнями позивача через порушенням роботодавцем її трудових прав за положеннями статті 237-1 КЗпП України підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1 000 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції правильно, повно та об'єктивно здійснено порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не заслуговують на увагу, оскільки в силу положень частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержання норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Чернігівського обласного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило