АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/164/17 Головуючий суддя І інстанції Калмикова Л. К.
Провадження № 22-ц/790/161/18 Суддя доповідач Карімова Л.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року колегія суддів Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 41.3 кв.м., надвірні будівлі: сарай літ. «Б», льох літ. «В», огорожу №1, 2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці розміром 1200 кв.м. в порядку спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07.12.2016 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Під час шлюбу ними був придбаний вищевказаний житловий будинок, право власності на який зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 07.12.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В. та зареєстровано в комунальному підприємстві «Дергачівське районне бюро технічної інвентаризації». Вказувала, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними.

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_3 посилаючись на те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу в порядку вимог ст. 60 СК України, просив відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 41,3 кв.м., надвірні будівлі: сарай літ. «Б», льох літ. «В», огорожу № 1, 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_2, на земельній ділянці розміром 1200 кв.м. в порядку спільної сумісної власності подружжя.

Вказане рішення було оскаржено ОСОБА_3, який посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано той факт, що протягом одного тижня його мати продала свій житловий будинок з надвірними будівлями, яким вона володіла на праві приватної власності, та на ці кошти придбала інший житловий будинок з надвірними будівлями особисто для нього, і який було оформлено на його ім'я під час перебування його у шлюбі, тому вищевказаний житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України матеріали справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу на сумісні кошти подружжя, тому є підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину вищевказаного будинку.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 06 травня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

У грудні 1999 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 07.12.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., ОСОБА_3 придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

З матеріалів справи вбачається, що 07.12.1999 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., ОСОБА_3 придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно до п.2 цього договору продаж будинку вчинено за суму 3000 грн., які продавець ОСОБА_6 одержав від покупця ОСОБА_3 повністю ще до підписання договору.

Таким чином, спірний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнаня за ОСОБА_4 права власності на ? частину вищевказаного будинку.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірний житловий будинок було придбано ним за особисті кошти, отримання останнім від його матері, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами (розписка, договір дарування тощо), тому не можуть бути прийняті судом.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: