Єдиний унікальний номер 227/2885/17 Номер провадження 22-ц/775/288/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Канурної О.Д., Санікової О.С.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Добропільської районної спілки споживчих товариств про визнання договору купівлі-продажу дійсним, яке ухвалено 22 листопада 2017 року у м. Добропілля Донецької області суддею Притуляк С.А., повний текст рішення складений 27 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Добропільської спілки споживчих товариств, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будівлі магазину, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, який 23 червеня 2011 року укладено сторонами в письмовій формі без нотаріального посвідчення. За умовами договору покупець перерахував продавцю 3 000 грн. в якості оплати за будівлю магазину, переданої за актом позивачу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ухиляється від нотаріального оформлення вказаного договору, що позбавляє можливості позивачу здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Добропільської районної спілки споживчих товариств про визнання договору купівлі-продажу дійсним - відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року та визнати договір купівлі продажу нерухомого майна дійсним.

В апеляційній скарзі позивач зазначила, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції неповно з'ясував фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справи доказам.

В обґрунтування доводів скарги вказала, що договір купівлі-продажу будівлі, був укладений 23 червня 2011 року, на наступний день після вступу у дію Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок), яким затверджено порядок дій та вимоги щодо оформлення договору купівлі продажу нерухомого майна. Цим Порядком передбачено, що договір купівлі-продажу підлягає обов'язковому дотриманню письмової форми правочину та його нотаріальному посвідченню (у встановлених законом випадках).

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, що діяла на момент вчинення спірного правочину), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку, квартири, або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

На думку позивача, першочерговим має бути нотаріальне посвідчення договору, а вже потім його державна реєстрація.

Оскільки у своїх позовних вимогах позивач зазначає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а відповідач підтримує позовні вимоги у повному обсязі, то на думку позивача у суда не було підстав для висновку про те, що відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу.

Відповідно до роз'яснень Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (лист №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року), при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення, що суд першої інстанції не з'ясував.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в режимі відеоконференції судового засідання апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали повністю та просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явився, але про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений повісткою про виклик до суду (а.с. 69).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю представника відповідача, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, що неоспорені сторонами.

Рішенням Виконавчого комітету Добропільської сільської ради №35 від 15 червня 2011 року нежитловій будівлі магазину, розташованої на території Добропільської сільської ради, присвоєно поштову адресу: 85032, АДРЕСА_1 Добропільського району Донецької області.

23 червня 2011 року між Добропільською спілкою споживчих товариств (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину в АДРЕСА_1 (далі - договір), під розбір.

Згідно п.2.2. договору, покупець зобов'язаний прийняти майно та здійснити оплату його вартості в сумі 3 000 грн.

Усі витрати, пов'язані з оформленням права власності і відводом земельної ділянки під будівлею, оформленням права власності на земельну ділянку, несе покупець (п.2.3 договору).

23 червня 2011 року позивачеві було виставлено рахунок-фактуру №1 на оплату вартості будівлі магазину в АДРЕСА_1.

29 червня 2011 року за актом приймання-передачі нежитлового приміщення позивачеві було передано будівлю магазину в АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що договір купівлі продажу, укладений між Добропільською спілкою споживчих товариств та ОСОБА_1, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, який сторони договору не виконали.

При цьому суд посилався на вимоги ст.ст. 220, 640 та 657 ЦК України щодо порядку укладення і нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами з приводу права користування жилим приміщенням,дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив позивачці у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду.

Так, відповідно до положень ст.657 ЦК України (в редакції Кодексу станом на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Добропільським міськрайонним судом Донецької області встановлено, що сторони не уклали договір купівлі - продажу будівлі магазину в нотаріальному порядку та об'єктивні перешкоди у здійсненні такого оформлення відсутні.

Апеляційний суд вважає, що такі висновки суду є правильні.

Суд першої та апеляційної інстанції вважають, що сторони мають діяти у відповідності з вимогами закону та звернутися до нотаріуса з метою належного оформлення договору та можливість цього не втрачена..

Посилання позивача на скарзі про те, що він позбавлений можливості належно оформити договір в нотаріальному порядку не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, сторони не оспорюють умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, до цього часу дійсно існують як фізична особа, так і Добропільська районна спілка споживчих товариств, яку очолює той же самий керівник, та будь-яких об'єктивних перешкод в оформленні сторонами договору купівлі - продажу нерухомого майна в нотаріальному порядку фактично не існує. Що ж стосується бажання сторін щодо порядку оформлення договору, то вони повинні діяти у відповідності з вимогами закону.

Суд правильно зазначив, що відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Виходячи з цього необхідно розуміти, що будь-який договір купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та належно оцінив наявні докази у справі.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу та свої правові висновки мотивував та виклав у рішенні.

Також суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідно до абзацу 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, норми статті 220 ЦК України, на яку посилається позивач щодо визнання договору дійсним, не можуть бути застосовані до договорів, які підлягають як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

В зазначеному пункті постанови Пленуму Верховного Суду України, на який посилався суд, дослівно зазначено: «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню».

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що в цьому спорі не вбачається підстав для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним.

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору, що підтверджується заявою відповідача до суду першої інстанції про визнання позову у повному об'ємі, то апеляційний суд його відхиляє, оскільки у самій заяві відповідача йдеться про те, що він визнає існування договору купівлі-продажу та не оспорює факт його підписання. Однак, ані в заяві відповідача, ані в інших документах, що сторони надали суду, не існує доказів ухилення відповідача від нотаріального оформлення договору.

Позивачка не надала суду доказів того, що вона пропонувала відповідачу нотаріально оформити вказаний договір, а останній від нотаріального оформлення договору ухилявся.

За таких обставин, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текс постанови складено та підписано 26 січня 2018 року.

Судді: