Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 431/5198/17
Провадження № 22-ц/810/216/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого- судді Коротенка Є.В.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

участники справи:

позивач ОСОБА_2,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 березня 2018 року (ухвалене у складі судді Форощука О.В.) за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до 17.07.2017 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем і при звільненні їй, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не були виплачені суми, що належать їй від підприємства.

На підставі вищенаведеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь

заборгованість по заробітній платі в сумі 31 766 грн. 10 коп., компенсацію за 63 дні невикористаної відпустки, вихідну допомогу при звільненні у звязку зі скороченням штату у розмірі одного середньомісячного заробку та, на підставі ст.117 КЗпП України, - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 26.03.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди, задовольно частково.

Суд стягнув з Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2:

- заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 31776 грн. 10 коп.;

- вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 8841 грн. 60 коп.;

- компенсацію за 63 дня відпустки при звільненні у сумі 18567 грн. 36 коп.;

- середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у сумі 73 385 грн. 28 коп.;

- на відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Також суд стягнув з Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ«Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1330 грн. 70 коп.

В решті позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись із вказаним рішенням, ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» звернулося до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 по 17.07.2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем і на підставі наказу № 3509-ОС від 17.07.2017 року була звільнена з посади начальника ВП «Станція Луганськ» за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штатів (а.с.22).

По квітень 2017 року включно заробітна плата ОСОБА_2 відповідачем нараховувалася у відповідності до діючого трудового законодавства, але в період 2016-2017 років виплачувалася не у повному розмірі, у звязку із чим станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 324 грн. 15 коп.

Відповідно до наказу № 58-ДН від 16.03.2017 року керівника Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у звязку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, на підставі ст.ст.34, 113 КЗпП України для всіх працівників структурного підрозділу з 20.03.2017 року було встановлено початок простою по причинам, незалежним від робітників з оплатою за час простою з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою (а.с.25-26).

Оскільки ОСОБА_2 з 21.03.2017 року по 28.04.2017 року включно перебувала у щорічній відпустці, початок простою по причинам, незалежним від робітників, для неї фактично настав з травня 2017 року та тривав по момент звільнення до 17.07.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

При таких обставинах у відповідача перед позивачем за період з 01.05.2017 року по 17.07.2017 року виникла заборгованість по заробітній платі - з виплат за час простою (із розрахунку 2/3 від тарифної ставки встановленого працівникові окладу 5029 грн. (а.с.20)) в сумі 8441 грн. 95 коп.

При цьому суд правильно погодився з розрахунком позивача відносно вказаної заборгованості, оскільки він здійснений на підставі наявних доказів та відповідає вимогам трудового законодавства.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що посилання апелянта щодо відсутності позивачки під час простою на робочому місці у повній мірі спростовується копією Журнала реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці по станції «Луганськ-Північний», з якого вбачається, що ОСОБА_2 в період з 01.05.2017 року по 17.07.2017 року регулярно відзначалася у вказаному журналі з приводу проведення інструктажів (а.с.196-204).

Будь-яких доказів на підтвердження відсутності ОСОБА_2 на робочому місці у вказаний період часу відповідачем суду не надано.

Також не можна приймати до уваги наявність довідки від 09 червня 2017 року № НОМЕР_1 про взяття ОСОБА_2 на облік, як внутрішньо переміщеної особи, оскільки така реєстрація сама по собі не може бути підтвердженням відсутності позивачки на робочому місяці впродовж травня-липня 2017 року.

Крім того, встановлено, що до дисциплінарної відповідальності позивач в 2017 році не притягувалася (у тому числі і з причин відсутності на робочому місці).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 була звільнена відповідачем за п.1 ст.40 КЗпП України.

У відповідності до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Також про необхідність виплати звільненій ОСОБА_2 вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку зазначено і безпосередньо у наказі № 3509-ОС від 17.07.2017 про звільнення позивача (а.с.22).

Крім того, вказаним наказом зафіксовано, що при звільненні ОСОБА_2 підлягає до виплати компенсація за 63 дні невикористаної відпустки.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку (за 63 дні), вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні не провів з позивачем остаточного розрахунку.

Наявність та розмір заборгованості у повній мірі підтверджується матеріалами справи, зокрема:

- наказом № 3509-ос від 17.07.2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_2 - із зазначенням необхідності сплати звільненому компенсації за 63 дні невикористаної відпустки і вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.22);

- копією трудової книжки ОСОБА_2, у відповідності до якої остання перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року (а.с.108-120);

- довідкою про нараховану заробітну плату ОСОБА_2 (а.с.207);

- наданими Пенсійним Фондом України індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 235-238);

- складеним відповідачем розрахунком середньої заробітної плати позивача (а.с.87);

- табуляграмами розрахунками заробітної плати ОСОБА_2 (а.с.18-20);

- повідомленням Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 285 від 15.05.2017 року про подальшу виплату вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.21);

- наказом № 58-ДН від 16.03.2018 року про встановлення простою (а.с.25-26);

- копією Журнала реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці по станції «Луганськ-Північний» (а.с.196-204).

Належна сплата відповідачем позивачеві заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги не підтверджується жодними доказами.

При цьому здійснені у 2016-2017 роках відповідачем на користь ОСОБА_2 виплати на часткове погашення заборгованості у повній мірі враховані при розрахунку заборгованості.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 31776 грн. 10 коп., вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 8841 грн. 60 коп. та компенсацію за 63 дня невикористаної відпустки у сумі 18567 грн. 36 коп.

При цьому суд вірно відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Разом із тим, суд обґрунтовано визнав належними та допустимими докази, надані позивачем на підтвердження наявності заборгованості та розрахунку його розміру.

Вказані докази є достатніми для належного вирішення спірних правовідносин у судовому порядку.

Тому, на думку апеляційного суду, оскаржуване судове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це по-рушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Укра-їні» Торгово - промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обста-вини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Висновком Торгово промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року встановлено унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі (а.с.149-162).

Зазначено, що господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м.Луганську, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязаної сторони за трудовим договором.

Зазначений висновок Торгово промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому, на думку колегії суддів апеляційного суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Аналогічні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 бере-зня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

При цьому апеляційний суд додатково зауважує на наступному.

Згідно із ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово - промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово промислової палати України / регі-ональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок Торгово - промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Тому, на думку колегії суддів, висновок Торгово промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є документом, що належним чином засвідчує наявність відповідних форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Також наявність обставин, які виключають вину відповідача при несвоєчасному розрахунку з працівниками при звільненні, у повній мірі підтверджується наявністю наказу № 58-ДН від 16.03.2017 року керівника Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яким було встановлено початок простою з 20.03.2017 року саме у звязку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування (а.с.25-26).

При цьому ч.1 ст.34 КЗпП України чітко встановлено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

З огляду на наведене, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затримка виплати позивачеві належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини відповідача, неправильно застосувавши норми статті 117 цього Кодексу.

Також, на думку колегії суддів, Старобільський районний суд Луганської області, ухвалюючи рішення у справі, дійшов необгрунтованого висновку і в частині можливості відшкодування моральної шкоди, оскільки відшкодування спричиненої моральної шкоди у даному разі виключається відсутністю вини відповідача з зазначених вище причин.

Згідно із п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , а, згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України - порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26.03.2018 року скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 73 385 грн. 28 коп. та в частині відшкодування моральної шкоди у сумі 500 грн., ухваливши в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 березня 2018 року скасувати в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 73 385 грн. 28 коп. та в частині відшкодування моральної шкоди у сумі 500 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 грудня 2018 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: В.А. Коновалова

ОСОБА_3