Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 346/103/16-ц

провадження № 61-1258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - Корницька сільська рада Коломийського району Івано-

Франківської області,

представник третьої особи - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2016 року у складі судді: Васильковського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 липня 2016 року у складі суддів: Малєєва А. Ю., Девляшевського В. А., Меленко О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Корницька сільська рада Коломийського району Івано-Франківської області, про встановлення нікчемності заповіту.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є двоюрідною племінницею і спадкоємцем п'ятої черги, після рідних дітей спадкодавця ОСОБА_6 У вересні 2014 року їй стало відомо, що ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_3, з якою він перебував у незареєстрованому шлюбі. Вважає, що цей заповіт є нікчемним, оскільки він посвідчений не уповноваженою на це особою.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт було посвідчено уповноваженою особою Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, його форма та зміст відповідали вимогам статті 1247 Цивільного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 липня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до розпорядження сільського голови на секретаря Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пустовар О. В. покладено обов'язки з вчинення нотаріальних дій, які вона виконала при посвідченні спірного заповіту.

Виконання Пустовар О. В. обов'язків щодо вчинення нотаріальних дій без відповідного рішення Виконавчого комітету Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області не може бути підставою для встановлення нікчемності заповіту.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що сільський голова Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області перевищив свої повноваження приймаючи розпорядження від 19 листопада 2010 року № 49 про покладення обов'язків щодо вчинення нотаріальних дій Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області на секретаря Пустовар О. В.

18 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Корницька сільська рада Коломийського району Івано-Франківської області, про встановлення нікчемності заповіту призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до заповіту, складеного 07 квітня 2011 року, ОСОБА_6 заповів усе своє майно ОСОБА_3

Указаний заповіт посвідчено секретарем Виконавчого комітету Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Пустовар О. В. (а. с. 94).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, а також положеннями статті 56 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат».

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Визначення терміну «орган місцевого самоврядування» викладено у статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною першою статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частина друга статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що позивач не надав суду доказів на спростування того, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, та що відповідно до наданих посадових обов'язків секретаря виконкому Пустовар О. В. мала повноваження на здійснення нотаріальних дій щодо посвідчення оспорюваного заповіту.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 19 листопада 2010 року № 3-1/2010 доручено секретарю сільської ради Пустовар О. В. здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради (а. с. 31).

Розпорядженням сільського голови Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 19 листопада 2010 року № 49 секретаря сільської ради Пустовар О. В. призначено відповідальною за вчинення нотаріальних дій на період наданих повноважень (а. с. 35).

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції щодо дотриманням форми та посвідчення оспорюваного заповіту вимогам статті 1247 ЦК України, апеляційним судом зазначено, що та обставина, що у даному випадку обов'язок було покладено розпорядженням сільського голови, а не рішенням виконкому, не свідчить про відсутність повноважень секретаря, волевиявлення спадкодавця і не може бути підставою для встановлення нікчемності заповіту.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 23 листопада 2010 року № 9-1/2010, долученого до матеріалів справи у судовому засіданні 07 липня 2016 року, обов'язки із вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря сільської ради Пустовар О. В. саме виконавчим комітетом (а. с. 164).

Доводи касаційної скарги щодо того, що приймаючи розпорядження від 19 листопада 2010 року № 49, яким було покладено обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області на секретаря Пустовар О. В., голова Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області перевищив свої повноважень у даному випадку правового значення не мають, оскільки судом установлено, що такі повноваження секретарю надав виконавчий комітет рішенням від 23 листопада 2010 року № 9-1/2010.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, дослідили наявні у матеріалах справи докази та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк