Справа №: 398/743/17
провадження №: 2/398/161/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"26" січня 2018 р. м. Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Соколової Р.І.,

з участю секретаря - Лісовської Л.М.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та про здійснення поділу спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, відповідно до якого з урахуванням уточнень від 03.07.2017 просить:

-встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з травня 2006 року по серпень 2016 року.

-визнати майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

-здійснити поділ спільного майна виділивши у власність йому та відповідачу по ? частини квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18 серпня 1978 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. На підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 травня 2006 року шлюб між ними було розірвано. Однак, після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом однією сім'єю до серпня 2016 року.

У період спільного проживання після розірвання шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_2. В зазначеній квартирі вони сумісно проживали та вели спільне господарство в період з вересня 2006 року по серпень 2016 року.

Позивач зазначає, що весь цей час він працював і зароблені кошти вкладав в ремонт спірної квартири. Однак, після припинення спільного проживання з відповідачкою, коли він звернувся до останньої з приводу поділу квартири, оскільки вона була придбана в період їх спільного проживання та утримувалась на спільні кошти, йому було відмовлено.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги в повному обсязі. При цьому позивач зазначив, що з жовтня 2006 року вони з відповідачем вирішили проживати спільно в квартирі АДРЕСА_3, яку придбала відповідач в кредит. Разом вони проживали до квітня 2016 року, коли відповідач викинула його речі зі спірної квартири та змінила замки. Весь цей час він робив ремонт в спірній квартирі, купляв меблі, побутову техніку. Позивач зазначив, що приблизно з 2012-2013 років між ним та відповідачем почали відбуватись сварки, проте вони продовжували проживати разом як чоловік та жінка. Під час однієї з таких сварок він дійсно на 2 тижні переїхав до будинку по вул. Верхньо-Головківській, 23, проте згодом за згодою відповідача повернувся до квартири. Протягом спільного проживання в спірній квартирі позивач зароблені гроші віддавав відповідачу, яка ними розпоряджалась, зокрема, з вказаних коштів оплачувались комунальні послуги за квартиру, купувались будівельні матеріали для проведення ремонту, купувались меблі. Про те, що відповідач придбала спірну квартиру, йому стало відомо влітку 2006 року. Кошти на погашення кредиту за вказану квартиру він особисто не вносив, так як всі зароблені гроші віддавав відповідачу для використання на сімейні потреби, тому і жодних чеків від покупки будматеріалів в нього не зберіглось. Позивач зазначив, що протягом спільного проживання з відповідачем ним були проведені ремонтні роботи, які істотно поліпшили спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала лише в частині факту їх спільного проживання з позивачем в квартирі АДРЕСА_3 в період з січня 2011 по квітень 2016 року, в іншій частині позов не визнала.

В судовому засіданні відповідач суду пояснила, що їх розлучення з позивачем відбулось через постійні конфлікти та насилля в сім'ї з боку позивача. Після розірвання шлюбу вони дійсно продовжували проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, проте жодних відносин не підтримували і майже не спілкувались.

У відповідача були її власні заощадження за рахунок пенсії та заробітної плати, що дозволило їй оформити кредит на спірну квартиру в розмірі 25000 грн. З серпня 2006 року вона поступово переїхала жити до спірної квартири, про яку позивач дізнався лише в грудні 2006 року. Рішення придбати квартиру та оформити кредит вона прийняла самостійно, позивач її життям не цікавився, і відповідно всі платежі за кредитним договором вона погашала самостійно за рахунок власних коштів. Платежі вона сплачувала щомісяця по 700-1000 грн., і в травні 2008 року - 15000грн., таким чином кредит вона виплатила протягом 2-х років, з власних заощаджень, які складали приблизно 23000грн. в тому числі за рахунок пенсії по інвалідності, яку вона протягом тривалого часу накопичувала для операції на очах.

Відповідач зазначила, що позивач дійсно надавав їй допомогу в проведенні ремонту, яка полягала у здійсненні ним нескладних робіт, проте будівельні матеріали придбавались за її кошти. В період з 2007 по 2010 рік позивач приходив до квартири для допомоги їй в проведенні ремонту, іноді міг залишитись в квартирі на ніч, проте його особистих речей в квартирі не було, спільного побуту вони не вели, оскільки в цей період позивач проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказана допомога не мала систематичного характеру, ремонтні роботи в квартирі вона почала в 2009 році, вже після погашення кредитної заборгованості. Відповідач пояснила, що однією сім'єю вони почали проживати в січня 2011 року, при цьому протягом перших 6 місяців відносини між ними були гарні, проте з часом все одно почались сварки, які продовжувались до квітня 2016 року. Протягом 2011-2016 років позивач періодично виїжджав з квартири та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, потім повертався назад. В квітні 2016 року вони з позивачем остаточно розірвали відносини.

Основні ремонтні роботи в спірній квартирі почались в 2012 році, коли відповідач змогла накопичити достатньо для цього коштів.

Крім того, відповідачем було надано письмовий відзив на позов, в якому викладено заперечення проти позову аналогічні поясненням наданим в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у тому числі й показання свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 77, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом , доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 18 серпня 1978 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 травня 2006 року шлюб було розірвано, зазначене судове рішення набрало законної сили 30.05.2006 року.

Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3. При цьому позивач стверджує, що після розірвання шлюбу сторони продовжували вести спільне господарство та проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В свою чергу відповідач зазначає, що через непорозуміння, які постійно виникають в сім'ї, шлюбні відносини між їхнім подружжям фактично припинились ще в лютому 2005р., тобто ще до розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу згідно з рішенням суду від 17.05.2006р. у справі № 2-2344/06 сторони продовжували проживати у ІНФОРМАЦІЯ_4, але при цьому проживали в окремих кімнатах. Під час їх проживання у житловому будинку № 23 по вул. Гайдара в м. Олександрії у період з 17 травня 2006р. по серпень 2006р. вони з колишнім чоловіком мали окремий бюджет, спільного господарства не вели, будь-яких спільних витрат не здійснювали.

03 серпня 2006р. ОСОБА_3 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець) уклали договір купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу (далі - договір), за умовами якого продавець передає у власність покупця однокімнатну квартиру АДРЕСА_4. Вказаний договір було посвідчено 03.08.2006 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі № 3101. Відповідно до п. 3 договору продаж квартири вчиняється за 33781 грн., з яких 8781 грн. сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору за рахунок особистих коштів. Залишок ціни за квартиру, що становить 25000 грн. покупець сплачує продавцю після отримання кредитних коштів у ВАТ КБ «ОСОБА_7. Відповідно до п.12 договору цей договір укладається за заявою покупця, наданої приватному нотаріусу Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6 03.08.2006 р. за вх. № 532/2-03, в якій вона підтверджує, що квартиру вона придбаває на свої особисті кошти, які не є спільною сумісною власністю, в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу. Копія вказаної заяви наявна в матеріалах справи.

10.08.2006 року між ВАТ КБ «Надра» (банк) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено кредитний договір № 351, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 25000 грн, Цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу б/н від 03.08.2006 року, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру № 64 в м. Олександрії по вул. Кременчуцькій, 23. Відповідно до п.1.3 кредитного договору строк, на який позичальнику надано кредит 240 місяців. Згідно з п.2.2 кредитного договору банк в день укладання цього договору укладає договір поруки з ОСОБА_8 (поручитель). Пунктом 4.4.1 кредитного договору передбачено право позичальника достроково повністю або частково погасити кредит та нараховані проценти, попередивши письмово банк про свої наміри не пізніше як за 5 робочих днів до дати погашення, крім випадків, передбачених п.4.3.15.

Крім того, 10.08.2006 року між ВАТ КБ «Надра» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № 351, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобовязання позичальника, що витікає з кредитного договору № 351 від 10.08.2006 року, передає в іпотеку предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_4, що належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2006 року за р. № 3101. У звязку з посвідченням договору іпотеки на спірну квартиру нотаріусом було накладено заборону від 10.08.2006 року, яку було зареєстровано в реєстрі № 3228, що підтверджується витягом про реєстрацію у державному реєстрі іпотек № 86702092 та витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 8670231.

З 08 серпня 2006р. відповідач зареєструвала своє постійне місце проживання в спірній квартирі та того ж місяця вселилась в квартиру.

ОСОБА_3 кредитні зобовязання перед ВАТ «КБ «Надра» щодо повернення суми кредиту в розмірі 25000 грн. та сплати відсотків були повністю виконані 14 серпня 2008р.. що підтверджується Витягом про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) № 20245552, Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація вилучення запису) № 20245782, довідкою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» від 20.06.2017 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з травня 2006 року по серпень 2016 року, суд зазначає наступне.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є рідною дочкою сторін. Після розлучення, приблизно в 2006 році, батьки ще років десять продовжували проживати разом як чоловік та дружина. З травня по серпень 2006 року вона проживала з батьком в будинку, мати жила окремо, знімала квартиру. Потім мати взяла кредит та купила квартиру, а вже в жовтні 2006 року до квартири вселився і батько. Батько на той час працював на декількох роботах, проте неофіційно. Коли мати оформляла кредит вона була поручителем. Як було погашено кредит вона не знає, однак впевнена, що мати не могла сама його сплатити. Кредит було погашено через два роки. Протягом того часу, що батьки проживали разом, вони поміняли вікна в квартирі, переклеїли шпалери, купили диван, холодильник та телевізор. Потім почались сварки. А в вересні 2016 року в батька зникли гроші та мати вигнала його з квартири.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона також є рідною дочкою сторін. Батьки в 2006 році розлучились. В період з 2005 по 2006 роки вони проживали в різних кімнатах будинку №23 по вул. Гайдара в м. Олександрії. В серпні 2006 року мати купила квартиру АДРЕСА_5. Квартиру мати купила на свої кошти, у неї були деякі збереження та взяла кредит. Спочатку батько про це не знав, дізнався про покупку квартири тільки в десь січні 2007 року, починаючи з січня 2007 року батько іноді залишався в квартирі, однак проживав в ній як квартирант. В той час коли вона проживала з батьками в будинку №23 по вул. Гайдара, вони з матірю готували собі їжу, а батько собі окремо. Комунальні витрати за користування квартирою сплачувала мати. Декілька разів на рік батько повертався на деякий час жити до будинку №23 по вул. Гайдара. Ремонт в квартирі мати робила за власний рахунок, так само як і купляла меблі. Вона допомагала матері робити ремонт, тому знає точно. На той час батько працював в училищі, яка в нього була заробітна плата вона не знає. Мати раніше працювала на хлібзаводі, а зараз на водоканалі, також мати отримує пенсію по інвалідності,з якої мати і відкладала гроші, тобто в неї були свої заощадження. В період з квітня по серпень 2016 року вона з чоловіком та дитиною проживали в будинку по вул. Гайдара, 23 разом з батьком ОСОБА_1, однак батько влаштовував сварки та фактично вигнав її з родиною з цього будинку.

Судом критично оцінюються покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які є дочками позивача та відповідача, оскільки у свідка ОСОБА_9 склались неприязні стосунки з матірю відповідачем по справі, а у свідка ОСОБА_4 неприязні стосунки з батьком позивачем по справі, крім того, їх покази повністю суперечать один одному, з чого суд робить висновок про заінтересованість вказаних свідків в результатах розгляду справи та ставить під сумнів їх правдивість.

На підтвердження факту проживання з відповідачем однією сім'єю позивач посилається на акт-розпорядженням КП «Житлогосп» від 20 вересня 2016 року №850, в якому зазначено, що при обстеженні квартири АДРЕСА_6 було встановлено, що ОСОБА_1 проживав в ній без реєстрації з вересня 2006 року по серпень 2016 року. На момент перевірки, тобто станом на 20 вересня 2016 року, ОСОБА_1 в квартирі був відсутній, його особистих речей не було. Даний акт затверджений директором КП «Житлогосп», підписаний майстром комунального підприємства ОСОБА_10, сусідами ОСОБА_11, Трохименко З, мешканець квартири ОСОБА_1 від підпису відмовилась.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона працює майстром в КП «Житлогосп». Акт-розпорядження від 20 вересня 2016 року №850 був підписаний нею, однак без виходу за вказаною в акті адресою. Акт, для підпису сусідами, вона дала, як вважала, власнику квартири ОСОБА_1, а вже після того, як підписали сусіди - підписала і вона. За актом до неї звернувся позивач, з яком метою він був потрібен останньому, вона не памятає. Позивач повинен був після її підпису, ще підписати акт у паспортиста, який перевіряє хто зареєстрований за вказаною в акті адресою, а вже потім ставиться печатка. Як так вийшло, що акт, на якому стоїть печатка, не підписаний паспортистом, вона не знає. Керівник КП «Житлогосп» не має права ставити печатку на акті, доки його не буде підписано паспортистом. Коли вона підписувала акт, там були лише підписи, як вона думала, сусідів. Ким було дописане речення про те, що ОСОБА_7 від підпису відмовилась їй невідомо, на час підпису нею акту, зазначеного запису не було. Чи дійсно акт підписували сусіди, вона також не знає, особисто їх не бачила, а лише спілкувалась по телефону за номерами, які їй дав позивач.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він проживає на третьому поверсі будинку № 23 по вул.Кременчуцькій, а сторони проживали на поверх вище в квартирі №64. Коли позивач підійшов до нього з проханням підписати документ про те, що він проживав у вказаній квартирі він погодився, оскільки ОСОБА_1 дійсно проживав в квартирі № 64. З якого часу він точно не памятає, але приблизно десь з 2008 року. Свідок зазначив, що він бачив позивача за вказаною адресою іноді вранці, іноді ввечері, наскільки йому відомо позивач працював, а отже свідок бачив як останній йшов на роботу, або як повертався додому. Десь в 2015 році позивач виїхав з квартири. Про те, які відносини були між сторона йому не відомо. Чи робився за час проживання позивача в квартирі ремонт він не знає, як і не знає хто перший почав проживати в квартирі, однак перший, кого він побачив, як нового мешканця квартири № 64, був позивач. Сказати чи бачив сторони разом, він також не може, якось не звертав на це уваги. Одного разу, коли він прийшов повернути гроші, які йому дав в борг позивач, то двері йому відчинив останній, при цьому в квартирі була присутня відповідач. Коли він підписував акт від 20.09.2017р., то в ньому не було вказано, що речей позивача в квартирі немає. До квартири він взагалі не заходив, а тому знати про це не міг. Він вважає, що позивач дійсно жив у зазначеній квартирі, проте чи точно вказано в акті період проживання, він не знає. Коли він підписував акт, то там уже був підпис старшої дому, тому сумнівів в дійсності документа в нього не було.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Так, враховуючи пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 щодо обставин складення акту-розпорядженням КП «Житлогосп» від 20 вересня 2016 року №850, яким засвідчено факт проживання позивача разом з відповідачем в період з вересня 2006 року по серпень 2016 року, вказаний документ суд оцінює критично та визнає неналежним, недопустимим доказом, оскільки акт-розпорядження був складений з порушеннями, без виходу осіб, що його підписали за вказаною в акті адресою, не підписаний паспортистом, більше того, жодна з осіб, що підписали акт, в спірній квартирі ніколи не були, та інформацію викладену в акті щодо точного періоду проживання позивача в спірній квартирі підтвердити не можуть. Крім того, інформація щодо проживання позивача в спірній квартирі по серпень 2016 року суперечить поясненням самого позивача, який підтвердив, що не проживає в спірній квартирі з 11.04.2016 року, на підтвердження чого надав висновок про результати розгляду повідомлення від гр. ОСОБА_1 складений інспектором Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_13 З вказаного висновку вбачається, що 11.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області з заявою про те, що його дружина виселила з квартири та викинула його речі.

Суд бере до уваги надану відповідачем довідку голови квартального комітету №29 ОСОБА_14 від 1 липня 2017р., в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 і проживав там в період з серпня 2006 р. по січень 2007р. та проживає за вказаною адресою на даний час. Зазначена довідка підписана також сусідами: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є головою квартального комітету №29. Довідку від 1 липня 2017 року їй принесла відповідач і вона підписала її, але лише після того як її підписали сусіди. На основі їх підписів вона й завірила довідку. Про те, що довідку підписали саме зазначені в ній особи їй відомо достовірно, оскільки з деякими з них, а саме з ОСОБА_15, ОСОБА_23, та ОСОБА_21 вона спілкувалась після складання довідки і вони підтвердили, що підписали її. Вона проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (Верхньо-Головківська),16, постійно, з дня народження, тобто з 1960 року, і до цього часу, тобто на одній вулиці, де знаходиться будинок сторін. Свідки, з якими вона спілкувалась, підтвердили, що відповідач приїздив до будинку, тримав там кролів. Спочатку сторони приживали разом з дітьми, двома дочками. Потім старша дочка вийшла заміж та змінила адресу, згодом менша дочка. А через деякий час з будинку виїхала і відповідач. Позивач проживає в будинку на даний час. Оскільки бланк довідки на форматі А-5, прізвища сусідів було зазначено написано на зворотному боці довідки. Потім вона заповнила лицьову сторону довідки та дала відповідачу для підпису вказаними свідками. Після того як свідки підписали, вона її завірила своїм підписом та печаткою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 пояснила. що вона з 2001 року по 2011 рік, працювала разом з ОСОБА_3 на хлібзаводі. З 2001 року вона разом з сім'єю проживає по вул.Радянській (Скічка). Коли вона познайомилась з відповідачем, остання ще проживала в будинку, розташованому по вул.Верхньо-Головківська в м.Олександрії. Вони часто разом йшли з роботи до дому, оскільки проживали поряд. Крім того, недалеко від будинку, де жила відповідач, проживають її знайомі, до яких вони з чоловіком часто ходили в гості, при цьому проходячи повз будинок сторін. Йдучи до знайомих, вона часто бачила на подвірї будинку господарюючого позивача. Відповідач часто розповідала їй про негаразди, які були в її сім'ї, а приблизно в серпні 2006 року вона дізналась, що остання купила квартиру. Вона разом з чоловіком допомогла відповідачу перевезти до нової квартири деякі речі першої необхідності. Коли вони забирали зазначені речі з будинку по вул.Верхньо-Головківській, де до цього проживала відповідач, то позивач був присутній, він навіть провів їх до хвіртки та закрив її за ними. Тоді до нової квартири відповідача вони з чоловіком не заходили, а коли на початку вересня на запрошення відповідача прийшли до квартири, то побачили, що там з меблів є тільки два стільці на кухні. Коли в 2007 році, на Різдво, вони ще раз завітали до відповідача в гості, то побачили в квартирі колишнього чоловіка останньої. Зі слів відповідача їй відомо, що ОСОБА_24 проживав то в квартирі, то в будинку на вул.Гайдара,23. Вона сама неодноразово бачила позивача на подвірї будинку № 23 по вул.Верхньо-Головківській. Відповідач розповідала їй, що квартиру купила за власні кошти, у неї були деякі заощадження та взяла кредит. Про те, що відповідач дійсно брала кредит їй відомо, оскільки вони з чоловіком планували теж взяти кредит в банку на придбання автомобіля і вона розпитувала у ОСОБА_24 про умови отримання кредиту. Крім того, свідок підтвердила, що ОСОБА_1 бралась за будь-яку роботу на заводі, заощаджувала, щоб мати додаткові кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 пояснив, що з відповідачем вони працювали разом на хлібзаводі. Крім того його дружина і ОСОБА_3 приятелюють. Про позивача знає тільки те, що це колишній чоловік ОСОБА_3 Також йому відомо про те, що сторони до 2006 року проживали в будинку по вул.Верхньо-Головківська, а потім відповідач купила квартиру і перевезла туди свої речі, він навіть допомагав їх відвозити на своєму автомобілі. Коли він вперше зайшов до квартири відповідача, десь в вересні 2006р., то побачив там лише два стільці на кухні, до інших кімнат він не заходив. Позивача в квартирі він побачив в січні 2007 року на Різдво. Вони не спілкувались з останнім, оскільки він, його дружина та відповідач були на кухні, а позивач знаходився в кімнаті. Через деякий час в квартирі почали зявлятись деякі меблі, за чиї кошти вони були куплені йому не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 пояснила, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7. В 2011 році до неї прийшли сторони у даній справі з метою придбання підвалу у дворі будинку 21 по вул. Кременчуцькій. Вони домовились про ціну та позивач передав їй 1500 грн. в оплату підвалу. До 2011 року вона ОСОБА_1 у дворі будинку 23 по вул. Кременчуцькій не бачила, після 2015 року позивач там більше не зявлявся.

Згідно з ч.1 ст. 36 СК України підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя є шлюб.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Разом з тим, згідно ч.1, ч.2 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя» і, зокрема, положення ст. 63 СК України про рівність прав на володіння, користування і розпорядження майном, що належать на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом.

Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя.

А тому, у взаємовідносинах позивача та відповідача слід дослідити характерні риси притаманні подружжю, а саме їх взаємні права та обов'язки, обов'язки батьків і дітей, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, їх спільного проживання та пов'язання їх спільним побутом.

Встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для урегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу.

За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім'єю.

Крім того аналізуючи показання свідків, суд зазначає, що вони різняться між собою щодо дати початку проживання однією сім'єю сторін по справі і не співпадають з поясненнями самих сторін по справі.

Аналізовані показання свідків також не свідчать про ведення сторонами спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї в період з травня 2006 року по грудень 2010 року, що підлягає доведенню у даній справі.

Проаналізувавши викладені обставини у їх сукупності та всебічності, суд приходить до висновку, що сторонами надані взаємовиключні суперечливі дані з приводу взаємних прав та обов'язків між ними, відсутні належні докази з приводу сумісного проживання сторін по справі, а свідчення свідків про такий факт також мають суперечливий характер. Суд не знайшов достатніх підстав вважати, що відносини, які склалися між сторонами після розірвання між ними шлюбу в травні 2006 року, засновані на засадах почуттів взаємної любові та поваги, мають взаємозобов'язуючий характер, а тому аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача та відповідача як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з травня 2006 року по грудень 2010 року. Ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов'язків, що є характеризуючими ознаками сім'ї.

В той же час, в ході судового розгляду відповідач визнала, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з січня 2011 року по квітень 2016 року, вказані обставини також підтверджуються показами свідка ОСОБА_26 За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявленої позивачем вимоги в частині встановлення факту його проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з січня 2011 року по квітень 2016 року, факт їх проживання однією сімєю з травня 2006 року по грудень 2010 року та з травня 2016 року по серпень 2016 року в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Стосовно тверджень позивача про те, що квартира АДРЕСА_5 є об'єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними, суд зазначає наступне.

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Обовязок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом покладається на позивача.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності жінки та чоловіка які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою визначається не тільки фактом придбання його у цей період, а і спільністю їх участі коштами або працею в набутті майна. А отже, суд має встановити не тільки факт набуття майна під час спільного проживання однією сім'єю, але і той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності жінки та чоловіка які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 74 Сімейного кодексу вважається правильно застосованою.

Проте, твердження позивача, що спірна квартира придбана за спільні кошти позивача та відповідача, і так само зі спільних коштів відбувалось погашення кредиту, належними та допустимими доказами не підтверджується. Крім того, не знайшли фактичного підтвердження заяви позивача про те, що внаслідок його праці (проведення ремонту) в спірній квартирі було істотно збільшено її вартість.

ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих документально підтверджених доказів спільного проживання з ОСОБА_3 на час укладення останньою договору купівлі-продажу спірної квартири, а також того, що на той момент та/або на момент погашення кредиту за спірну квартиру вони були повязані спільним побутом, вели спільне господарство, та того, що майно придбане за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.

Докази, на які посилається позивач, а саме: договір № 1153 від 19.09.2012 року на суму 2320 грн. та № 1105 від 07.08.2012 року на суму 1589 грн. щодо поставки балконного блоку та металопластикових вікон, жодним чином не доводять спільного проживання позивача з відповідачем на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірної квартири, а також того, що на той момент та/або на момент погашення кредиту за спірну квартиру вони були повязані спільним побутом, вели спільне господарство, та того, що майно придбане за їх спільні сумісні кошти або спільною працею. Крім того, факт проживання сторін однією сімєю станом на момент укладення вказаних договорів (2012 рік) відповідачем визнається.

Надана позивачем довідка про доходи від 20.03.2017 року № 866 за період з 2006 по 2016 рік, відповідно до якої ОСОБА_1 працює у ДНЗ «Олександрійський професійний ліцей» на посаді слюсара-сантехніка , а його дохід за весь вказаний період склав 162574 грн. 64 коп., не доводить участі позивача у придбанні спірної квартири та погашення кредитної заборгованості.

Суд зазначає, що спірна квартира була придбана відповідачем вже після розірвання шлюбу з позивачем. Умовами п. 12 договору купівлі - продажу квартири додатково визначено, що цей договір укладається за заявою покупця (відповідача), наданою приватному нотаріусу Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6 03.08.2006р. за № 532/2-03. в якій ОСОБА_3 підтверджує, що квартиру вона придбаває за свої особисті кошти, які не є спільною сумісною власністю, в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу.

Крім того, відповідачем було доведено суду, що придбання нею квартири та подальше погашення кредитної заборгованості здійснювалось ОСОБА_3 за рахунок її особистих заощаджень, джерела походження яких були переконливо доведені наданими суду доказами, зокрема:

- довідками Олександрійського обєднаного УПФУ в Кіровоградській області № 2825/02-26. № 2826/02-26, № 2827/02-26. № 2828/02-26. № 2829/0^6 підтверджено, що за період з 01 січня 2000р. по 01 серпня 2006р. відповідачем було одержано пенсію по інвалідності на загальну суму 13580.12 грн.

- довідкою ПАТ «Олександрійський хлібозавод» від 08.09.2015р. № 51 підтверджено, що за період з 01 червня 2000р. по 01.08.2006р. відповідачем на цьому підприємстві була одержана заробітна плата на загальну суму 29669.36 грн.

- довідкою ПАТ «Олександрійський хлібозавод» від 08.09.2015р. № 51 підтверджено, що за період з 01.08.2006р. по 31.05. 2008р. відповідач на цьому підприємстві одержала заробітну плату на загальну суму 19220.43 грн. та відповідно за рахунок цих коштів мала фінансову спроможність здійснювати оплату відсотків, що були нараховані банком за користування коштами кредиту у період з 10.08.206р. по 14.08.2008р.

- довідками Олександрійського обєднаного УПФУ в Кіровоградській області від 18.05.2017р. № 421/02/26, за даними яких у період з 01.08.2006р. по 31.07.2008р. відповідач одержала дохід у вигляді пенсії по інвалідності на загальну суму 7785.94 грн.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що нормами КпШС Української РСР, який був чинним до 01 січня 2004р.. не передбачалося, що пенсія, заробітна плата, одержані одним із подружжя, входить до об'єктів їхнього спільного майна. Таким чином, грошові кошти пенсії по інвалідності та заробітної плати, які були одержані відповідачем до 01 січня 2004р. належать до її особистої власності, незважаючи на те, що в той період відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

Згідно з ч.2 ст. 61 СК України, в редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України № 524-V від_22.12.2006р., об'єктом права спільної сумісної власності є пенсія та заробітна плата, одержана "одним із подружжя, що внесені ним до сімейного бюджету.

В судовому засіданні позивач пояснила, що пенсію, а також частину заробітної плати, що були отримані у період з 01 січня 2004р. по 01 січня 2005р. до сімейного бюджету не вносила, оскільки спочатку складала гроші для проведення оперативного втручання на очах, тобто виправлення косметичного дефекту внаслідок основного захворювання, а з лютого 2005р. шлюбні відносини між нею та ОСОБА_1 вже були фактично припинені та відповідно, починаючи з цього періоду, вони з позивачем спільного бюджету вже не мали. За таких обставин, на час розірвання шлюбу з ОСОБА_1 відповідач мала в особистій власності заощаджені грошові кошти за рахунок пенсії по інвалідності та частини заробітної плати приблизно в розмірі 25000 грн. Відповідно, гроші в сумі 8781 грн., що були сплачені ОСОБА_3 на користь продавця спірної квартири ОСОБА_5 в рахунок часткової оплати вартості однокімнатної квартири АДРЕСА_7, були її особистою власністю.

Судом враховано правовий висновок Верховного Суду України від 14.09.2016р. у справі № 6-539цс 16, відповідно до якого статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

В даному випадку, ОСОБА_3 уклала із ВАТ «КБ «Надра» кредитний договір від 10.08.2006р. на одержання кредиту в сумі 25000 грн. для проведення розрахунку за договором купівлі - продажу квартири від 03.08.2006р. в той час, коли шлюб між нею та позивачем вже було розірвано, факт проживання сторін однією сімєю станом на дату укладення цього кредитного договору позивачем доведено не було.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що зазначений кредитний договір був укладений відповідачем саме в інтересах сімї та відповідно, грошові кошти в сумі 25000 грн., що були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності сторін.

Таким чином, лише відповідач мала боргові зобовязання перед ВАТ «КБ «Надра» щодо повернення на користь банку кредиту в розмірі 25000 грн. та сплати відсотків, які нею особисто були повністю виконані 14 серпня 2008р., що підтверджується Витягом про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) № 20245552 та довідкою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра».

Сама та обставина, що сторони час від часу після розірвання шлюбу проживали разом в спірній квартирі не є достатнім вважати, що набуті в цей період кожним з них окремо кошти або майно являються їх спільною власністю.

Доводи позивача про вкладення ним особистих коштів у придбання спірного майна, його поліпшення, ремонт, є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи. Цивільне процесуальне законодавство ґрунтується на принципі змагальності сторін та доведеності ними належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами обставин на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Проте позивач таких доказів суду не надав і не довів факт набуття спірної квартири у спільну сумісну власність за рахунок спільних коштів.

Враховуючи, що позовна вимога про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача судом відхиляється, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про здійснення поділу спільного майна, шляхом виділення у власність позивачу ? частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 320 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 265,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та про здійснення поділу спільного майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2011 року по квітень 2016 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_8, м. Олександрія, вул. Кременчуцька, 23. кв. 64, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_9, м. Олександрія, вул. Верхньо-Головківська, 23, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в сумі 320 (триста двадцять) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 05 лютого 2018 року

Суддя Р.І.Соколова