Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/3738/15-ц

провадження № 61-3112св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»),

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_3, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року у складі головуючого судді - Шевчука А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року у складі суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.

в с т а н о в и в :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року справу № 756/3738/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 756/3738/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № 046-108-1630 від 22 березня 2008 року з двома додатками до нього, укладеного з ПАТ «Універсал Банк».

Позовна заява мотивована тим, що відповідно умов цього договору, позичальниця повинна була отримати кредит у сумі 31 976 швейцарських франків на термін до 10 березня 2038 року під 4,5% річних. Проте, кредитні кошти за цим договором, їй не були видані.

22 травня 2008 року сторонами укладено інший кредитний договір за таким же номером, на таку ж суму кредитної позики та на той же строк.

Позивач зазначила, що сторони не приступали до виконання кредитного договору за №046-2108-1630 від 22 березня 2008 року, а тому, на її думку, цей договір не підлягає виконанню, тобто, жодна зі сторін не в праві вимагати одна від одної його виконання.

Указаний кредитний договір є реальним договором, в якому для виникнення прав і обов'язків необхідна саме передача коштів, яка відбулась 22 травня 2008 року, тобто, при підписанні іншого кредитного договору, а тому, договір від 22 березня 2008 року є недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання договору недійсним в розумінні частини першої статті 215 та статті 203 ЦК України.

Сторонами при укладенні кредитного договору від 22 березня 2008 року за № 046-2108-1630 було досягнуто всіх істотних умов, а тому позичальник могла звернутись до суду з вимогою про спонукання відповідача виконати умови договору, в тому числі зобов'язати видати кредитні кошти, або звернутись з позовом про розірвання договору відповідно до статті 651 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У жовтні 2016 року представником ОСОБА_3 подано касаційну скаргу, в якій заявник просила рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати та вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди при вирішенні справи дійшли помилкового висновку щодо відсутності законних підстав для визнання договору № 046-2108-1630 від 22 березня 2008 рокунедійсним, а також не звернули уваги на невиконання пунктів вищезазначеного договору щодо укладення договорів іпотеки та поруки на забезпечення виконання зобов'язань.

У грудні 2016 року представником ПАТ «Універсал Банк» подано заперечення на зазначену касаційну скаргу, вказуючи на те, що подана скарга є невмотивованою, не містить жодних аргументів щодо підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що відповідно до кредитного договору від 22 березня 2008 року за № 046-2108-1630 ПАТ «Універсал Банк» зобов'язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 31 976 швейцарських франків на термін до 10 березня 2038 року під 4,5% річних.

Умовами зазначеного договору, зокрема, пунктами 2.1, 3.1 та 3.2 передбачено забезпечення кредиту шляхом укладення договорів іпотеки та поруки.

Також, сторонами підписані додатки № 1 та № 2 до указаного договору з метою ознайомлення позичальника з переліком основних супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов'язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, та встановлення графіку платежів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Сторонами досягнуто всіх істотних умов за кредитним договором, передбачених статтею 638 ЦК України, що свідчить про чинність укладеного сторонами кредитного договору за №046-2108-1630 від 22 березня 2008 року.

Таким чином, між сторонами, виникли відносини договору кредиту, згідно яких, в силу статті 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже враховуючи, що сторонами досягнуто всіх істотних умов договору, суди дійшли правильного висновку, що указаний договір є укладеним, а тому визнання його недійсним можливе лише на підставах, передбачених законом, зокрема, статтями 215, 203 ЦК України, на які позивач не посилалася, вважаючи, що договір є недійсним з підстав не виконання договірних умов сторонами.

Правомірним є посилання судів першої та апеляйної інстанції на роз'яснення, викладені в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не визнання правочину недійсним. У разі, якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Крім того, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що Банк виконав свої зобов'язання за вказаним договором і здійснив видачу кредитних коштів у розмірі 31 976 швейцарських франків. Також судом встановлено, що цей кредит забезпечений порукою ОСОБА_4, тому заборгованість за цим договором була стягнута солідарно з боржника і поручителя.

За таких обставин у суду не було підстав для застосування статті 1051 ЦК України, на що посилалась заявник у касаційній скарзі.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку щодо можливості позивача звернутись до суду з вимогою про спонукання відповідача виконати умови договору, в тому числі зобов'язати видати кредитні кошти, або звернутись з позовом про розірвання договору відповідно до статті 651 ЦК України.

За правилами статті 410 ЦПК України підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, єухвалення рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_3, слід залишити без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. М. Коротун