ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5467/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І.В.
Провадження № 22-ц/818/217/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правовідношення за договором припиненими, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, про визнання договору частково недійсним, стягнення заборгованості, повернення майна, з апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, постановлене 20 червня 2018 року, під головуванням судді Бондаревої І.В.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив суд визнати припиненим (припинити) правовідношення за договором інвестування в розвиток бізнесу № 1 від 01.11.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вважаючи його неукладеним, та в зв'язку з цим визнати припиненими права і обов'язки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором інвестування в розвиток бізнесу № 1 від 01.11.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 01.11.2014 між ОСОБА_4 як інвестором та ОСОБА_3, як фізичною особою-підприємцем, було підписано договір інвестування в розвиток бізнесу № 1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання інвестувати в бізнес ОСОБА_3 100000 доларів США. Умовами п. 2.1 Договору визначено, що інвестор передає в організацію інвестиційні кошти в строк до 02.11.2014. Моментом передачі інвестиційних коштів вважається момент перерахування інвестиційних коштів на банківський рахунок, або в касу постачальників сировини для виробництва продукції ТМ «Алінка». Згідно з п. 8.3 вказаного договору, цей договір вступає в дію з моменту передачі інвестором інвестиційних коштів. Оскільки на виконання цього договору та на його умовах ОСОБА_4 кошти перераховані не були, а отже договір не набрав чинності, то зворотні зобов'язання у позивача перед відповідачем не виникли. Проте ОСОБА_4 вважає, що має право на частину доходу ОСОБА_8 на підставі вказаного договору. Позивач зазначає, що вказаний договір є квазідоговором, тобто таким, що містить положення кількох договорів, щодо передачі та повернення коштів за спірним договором, то до нього найближчим є договір позики, положення про які потрібно застосовувати при вирішенні вказаного спору.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просив визнати договір інвестування на розвиток бізнесу № 1 укладеним з 01 листопада 2013 року, а в частині дати «01 листопада 2014 року» визнати недійсним; стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за договором № 1, а саме: суму боргу 10931898,95 грн. та штраф у розмірі 1640106,47 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на свою користь упущену вигоду в сумі 2864300,20 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на свою користь відшкодування витрат на лікування та реабілітацію ОСОБА_5 в сумі 30000,00 грн.; витребувати від ОСОБА_3 на свою користь належний йому металевий контейнер розміром 4,80х4,50х2,40, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що в жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до подружжя ОСОБА_5 з пропозицією інвестувати в його бізнес з виробництва молочної продукції грошові кошти для розвитку, та надав для ознайомлення бізнес-план, який був розрахований на 100000 доларів США. Оскільки в наявності у ОСОБА_5 вказаної грошової суми не було, подружжя взяло позику на вказану суму у ОСОБА_9 01.11.2013 року між сторонами відбулось підписання договору інвестування в розвиток бізнесу № 1 та передача грошових коштів в сумі 100000 доларів США. При підписанні вказаного договору сторони домовлялись, що всі інвестиційні зобов'язання будуть виконуватись в 2014 році. Через технічну помилку часом укладання договору інвестування в розвиток бізнесу № 1 була вказана дата «01 листопада 2014 року» замість правильної «01 листопада 2013 року». Відразу після підписання договору ОСОБА_3 звернувся з проханням не перераховувати грошові кошти на його рахунок, який був заморожений, а видати гроші готівкою в присутності свідків. Грошові кошти були передані ОСОБА_3, який зобов'язався після вирішення проблеми з його рахунком перерахувати на нього отримані від подружжя ОСОБА_5 грошові кошти або в касу постачальників сировини ТМ «»Алінка», й договір № 1 набрав чинності. Отримавши грошові кошти, відповідач за зустрічним позовом, відповідно до п. 1.2. договору був зобов'язаний використати отримані кошти на розвиток бізнесу, а саме: купити нове обладнання, додаткові закупки сировини, проте використав їх на власні потреби, а саме придбав транспортні засоби та нерухомість, які були зареєстровані на третіх осіб. Укладений між сторонами спірний договір на інвестування в розвиток бізнесу № 1 закінчив свою дію 01.06.2016. З підстав, передбачених п.п.1.3, 3.1 договору, ОСОБА_4 просить суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 10931898,95 грн. - суму позики з урахуванням процентів, оскільки інвестиційні кошти були використані не за належністю в повному обсязі, та 1640106,47 грн. штрафу. Також, позивачем за зустрічним позовом зазначено, що через велику стресову ситуацію, викликану заборгованістю та неможливістю вчасно повернути ОСОБА_9 позику у розмірі 100000 доларів США, захворіла та була вимушена звернутись до лікарні дружина відповідача - ОСОБА_5, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом витрачені на її лікування грошові кошти в розмірі 30000 грн. Також, відповідно до умов договору подружжя ОСОБА_4 планувало отримати 2864300,20 грн. доходу з інвестиційних коштів та до кінця 2016 року повернути борг ОСОБА_9, однак через шахрайські дії ОСОБА_3 прибуток не був отриманий, у зв'язку із чим позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом вказану суму як упущену вигоду. Крім того, для розвитку бізнесу ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 металевий контейнер розміром 4,80х4,50х2,40, який зараз знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 відмовляється повертати належний ОСОБА_4 контейнер, зробив до нього прибудову та перешкоджає доступу до нього, у зв'язку із чим останній просить суд витребувати у ОСОБА_3 вказаний металевий контейнер.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 червня 2018 року узадоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором №1 від 01.11.2014 р. у розмірі 1 216 536 грн. 10 коп. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 628,30 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, якій діє в інтересах ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_6, якій діє в інтересах ОСОБА_3, вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

При цьому вважає, що суд неповно з'ясував всі фактичні обставини справи. Зазначає, що до теперішнього часу жодних коштів на виконання договору інвестування в розвиток бізнесу № 1 ОСОБА_4 не передавалось та не перераховувалося, вказаний договір не набрав чинності, у ОСОБА_3 не виникли зворотні зобов'язання, проте суд першої інстанції не прийняв до уваги відсутність надходжень будь-яких грошових коштів від ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_3 чи його постачальників, а також будь-яких письмових доказів з цього приводу.

Також вказує на те, що опосередкованим доказом того, що ОСОБА_3 не отримав передбачені спірним договором кошти, є той факт, що ОСОБА_4 у своєму зустрічному позові не вимагає повернення основної суми боргу. Його матеріальні претензії стосуються лише відшкодування неустойки, що у сукупності з іншими матеріалами цивільної справи робить їх надуманими та безпідставними. Вважає, що укладений в письмовій формі спірний договір за своїм змістом не підтверджує факт передачі ОСОБА_4 грошової суми ОСОБА_3, та не є доказом отримання вказаних коштів. Наполягає на тому, що, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 навіть не думав стягнути з ОСОБА_3 суму нібито внесеної інвестиції у розвиток бізнесу, а лише намагався у незаконний спосіб шляхом введення суму в оману та стягнути з ОСОБА_3 неустойку, штраф та упущену вигоду.

Також апеляційну скаргу подав ОСОБА_4, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що договір інвестування в частині передачі коштів та повернення них містить у собі ознаки договору позики. Отже, у таких випадках застосовуються положення законодавства, що регулюють укладення договорів позики. Зазначає, що письмова договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, отже спірний договорі набув чинності на вступив в силу, а ОСОБА_3 за цим договором отримав кошти у сумі 100000 доларів США. Отримавши кошти ОСОБА_3 зобов'язаний був використати ці кошти на розвиток бізнесу, проте використав кошти на власні потреби, а саме на дорогі автотранспортні засоби та нерухомість, а право власності на придбані транспортні засоби та нерухомість став реєструвати на близьких знайомих та родичів. Звертає увагу на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, проте судом першої інстанції не було враховано той факт, що спірний договір був укладений в письмовій формі, а отже є підтвердженням факту передачі коштів.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області було ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Згідно із підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області, продовжував здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» № 185 (6940) було повідомлено про початок роботи Харківського апеляційного суду, внаслідок чого Апеляційний суд Харківської області припинив здійснювати правосуддя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України справа надійшла на розгляд до Харківського апеляційного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явились в судове засідання, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг і вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали Договір інвестування в розвиток бізнесу №1, датований 01.11.2014 р., в двох примірниках, які мають однакову силу, по одному для кожної сторони (т.2 а.с.8-10).

Вказані обставини сторонами визнані і не оспорюються.

Відповідно до п.1.1 вказаного Договору, Інвестор (ОСОБА_4.) інвестує в Організацію (ТМ «Алінка» в особі ОСОБА_3) 100 000 умовних одиниць (доларів США в перерахунку на національну валюту України - гривні), а Організація зобов'язується сплачувати Інвестору кошти в порядку й на умовах, визначених договором.

Пунктом 1.2 вказаного Договору передбачено, що інвестиційні кошти мають бути використані Організацією на розвиток бізнесу.

Згідно п.1.3 Договору, Організація щоденно сплачує Інвестору 50% від суми прибутку, отриманого Организацією за рахунок використання інвестиційних коштів, але не менше 1,00 грн. з 1 кг готової продукції, реалізованої Організацією.

В разі, якщо Організація не вдалось отримати прибуток від використання інвестиційних коштів, отримані нею грошові кошти вважаються позикою і організація сплачує на вказану суму позики проценти у розмірі 15% щомісяця.

У випадку не виконання Організацією умов щодо цільового використання інвестиційних коштів, Інвестор має право вимагати від Організації дострокового повернення інвестиційних коштів та штраф у розмірі 15% на остаточну суму (п.3.1 Договору).

Відповідно до власноручно здійсненого 12.04.2016 р. ОСОБА_3 запису на копії вказаного договору, наданій ОСОБА_4, ОСОБА_3 зобов'язався до 30.05.2016 р. повернути 46 000 у.о. (долари США) (т.2 а.с.5-7).

Суд дійшов висновку, що станом на 30.05.2016 р. та на час розгляду справи ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 46000 доларів США ОСОБА_4 не повернув, про що свідчить наявність у останнього оригіналу розписки.

Доводи представників ОСОБА_3 щодо не отримання ним від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 46000 доларів США, зазначених у Договорі від 01.11.2014 р. (безгрошовість розписки), суд першої інстанції відхилив з посиланням на те, що вони нічим не підтверджені.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є його колишніми бізнес-партнерами. ОСОБА_3 завжди не вистачало коштів на розвиток бізнесу та будівлю заводу, у зв'язку з чим він шукав інвесторів. В жовтні 2013 року свідок познайомив ОСОБА_3 з ОСОБА_4 та вони неодноразово приїздили до офісу ОСОБА_4, де врешті-решт домовились, що ОСОБА_4 інвестує ОСОБА_3 100000,00 доларів США для купівлі обладнання для майбутнього заводу. В перших числах листопада 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписали відповідну угоду про інвестування. Договір був виготовлений працівниками ОСОБА_4, містив багато помилок, але свідок його не читав. ОСОБА_3 ознайомився з умовами договору та підписав два його екземпляри, один з яких залишився у ОСОБА_3, а інший примірник був переданий ОСОБА_4 Після підписання договору ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100000,00 доларів США, 10 пачок купюрами по 100 доларів США, які ОСОБА_3 оглянув та поклав до себе в сумку. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домовились зустрітись через місяць для звітування. Ніякого обладнання за два місяці не було придбано, на всі пропозиції ОСОБА_10 щодо купівлі обладнання ОСОБА_3 вказував, що він знайде дешевше. В грудні 2013 року свідок посварився з ОСОБА_3, перестав з ним спілкуватись та вести спільні справи. В листопаді 2013 року в смт. Нова Водолага він бачив ОСОБА_3 на автомобілі Toyota Sequoia, при цьому останній повідомив свідку, що купив цей автомобіль за інвестовані ОСОБА_4 гроші, оскільки на даний час необхідного обладнання за вигідною ціною не має, а якщо воно з'явиться - він відразу продасть автомобіль, крім того на перепродажі вказаного автомобіля можна заробити гроші, хоча обладнання для покупки було. Вказаний автомобіль був оформлений на сина дружини ОСОБА_3 Також ОСОБА_10 вказав, що в цей період листопад-грудень 2013 року ОСОБА_3 були придбані і інші автомобілі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що в грудні 2013 році ОСОБА_3 запропонував йому стати компаньйоном та зробити внесок в його діяльність для того, щоб стати співзасновником в його посередницькій діяльності в молочній галузі, та повідомив, що ОСОБА_4 інвестував йому на розвиток бізнесу 100000,00 доларів США. Коли саме ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у вказаній сумі - свідку не відомо, укладену між ними угоду свідок не бачив. Свідок пояснив, що він повністю вів комерційну сторону виробництва, а саме займався, договорами, виробництвом, поставками сировини, а грошовими питаннями займався ОСОБА_3 Свідкові відомо, що ОСОБА_3 сплачував ОСОБА_12 грошові кошти, та особисто він два рази разом з ОСОБА_3 відвозив кошти ОСОБА_12 , але за що та в якому розмірі - свідок не знає. Крім того, свідок повідомив, що на протязі 2014-2015 років, в разі відсутності ОСОБА_3 на виробництві, про фінансову діяльність виробництва родині ОСОБА_12 за вказівкою ОСОБА_3 напряму звітувала бухгалтер ОСОБА_13, також звітували комірник та технолог. Також свідок вказав, що вони з ОСОБА_3 взяли у ОСОБА_4 під приміщення для ведення бухгалтерії металевий магазин з ролетами (МАФ), в середині з лінолеумом та пластиком, розміром приблизно 6х6 або 7-х3, який перевезли з м. Харкова до Нової Водолаги, де встановили по вул. Петрівського, 273-а, добудували коридор, зробили ремонт та розташували там працівників бухгалтерії. Що знаходиться наразі з цим об'єктом - свідкові не відомо, останній раз він бачив його близько трьох років назад.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3, суд свої висновки мотивував тим, що підстав для визнання правовідносин (правовідношення) за договором №1 від 01.11.2014 припиненими, для визнання припиненими взаємних прав і обов'язків сторін - судом не вбачається, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно запозичив у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 46000 доларів США, які дотепер не повернув, відтак, правовідносини, які виникли між сторонами, мають місце та тривають на час розгляду справи. Вимог про визнання договору №1 від 01.11.2014 неукладеним - не заявлено, такого судового рішення матеріали справи не містять. Доказів написання розписки 12.04.2016 внаслідок погроз з боку ОСОБА_4 - ОСОБА_3 суду не наддав.

Висновок про часткове задоволення вимог ОСОБА_4 мотивований тим, що позичальник ОСОБА_3 не виконав свого зобов'язання та не повернув позикодавцю ОСОБА_4 у строк до 30.05.2016 позику у розмірі 46000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на час розгляду справи (100 доларів США = 2644,6439 грн.) становить 1 216 536 грн. 10 коп., суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вказану заборгованість, відповідно до положень ст.ст. 1046, 1049 ЦК України. Зустрічних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 3% річних, індексу інфляції та пені не заявлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 штрафу у розмірі 1 640 106,47 грн., на підставі п.3.1 Договору суд не задовольнив, оскільки мета, зазначена в п.1.2 Договору, - «на розвиток бізнеса» на думку суду є неконкретною та не визначеною. Поняття «розвиток бізнесу» є дуже широким, тому має бути деталізованим, проте Договір №1 не містить положень щодо певного цільового використання запозичених коштів, посилань на конкретний бізнес-план. Крім того, ОСОБА_4 визнав у судовому засіданні ту обставину, що деякий час він отримував від ОСОБА_3 плату за користування його коштами.

У задоволенні зустрічних позовних про відшкодування витрат на лікування ОСОБА_5 у розмірі 30000,00 грн. суд судом було відмовлено за недоведеністю причинно-наслідкового зв'язку між фактом неповернення грошових коштів ОСОБА_3 та виявленими у дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 захворюваннями.

Також суд відмовив у задоволенні зустрічної вимоги щодо стягнення упущеної вигоди у розмірі 2 864300,20 грн. внаслідок шахрайських дій ОСОБА_3, оскільки на час розгляду цивільної справи факт шахрайства відносно ОСОБА_4 вироком суду не встановлений. Доказів належності ОСОБА_3 чи іншим особам певного майна, придбаного за кошти ОСОБА_4, останній суду не надав. Крім того, як зазначалось вище, Договір №1 від 01.11.2014 не містить чітко визначених умов щодо цільового використання коштів ОСОБА_4 та навіть припускає можливість неотримання прибутку (п.1.3)

Суд відмовив у задоволенні зустрічної позовної вимоги щодо витребування від ОСОБА_3 та повернення ОСОБА_4 металевого контейнера розміром 4,8 м. х 4,5 м. х 2,4 м., оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів знаходження вказаного майна у володінні ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що по справі виник цивільно-правовий спір, який було розглянуто за правилами цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції вважає вказаний висновок помилковим, оскільки він не відповідає нормам цивільного процесуального права.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

В той же час, п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно роз'яснень, що були надані судам у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року № 3, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних судів, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по друге, суб'єктивний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Суд першої інстанції встановив, що умовами вищевказаного договору передбачено інвестування в підприємницьку діяльність, однак всупереч положень ст. 263 ЦПК України не звернув уваги, що у томі 2 на аркушах справи 8-10 знаходиться копія вказаного договору, на якому підписи сторін завірені відбитками мокрих печаток - ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 10). Відповідність копії оригіналу договору була посвідчена суддею.

Під час розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні ОСОБА_4 було підтверджено, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Зазначене дає підстави для висновку, що у даному випадку з огляду на підстави заявлених вимог та предмету позову, суб'єктний склад сторін, фізичних осіб підприємців, спір у даному випадку виник у зв'язку із інвестування у підприємницьку діяльність одного підприємця коштів другого підприємця, що пов'язано із здійсненням господарської діяльності по виробництву молочної продукції.

Тобто вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства, як помилково вирішив суд першої інстанції.

За правилами ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалено із порушенням правил предметної юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 377 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення із закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 259, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 червня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі - закрити.

Роз'яснити учасникам справи, що заявлений спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу підписання, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.