Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 572/2921/15-ц

провадження № 61-3957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Гринь КостянтинАндрійович,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Хилевич С. В., Собіна І. М., Максимчук З. М. від 28 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного договору від 28 серпня 2008 року, відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку із чим, станом на 30 червня 2015 року існує заборгованість у розмірі 5 342,96 долари США.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк», за вирахуванням уже стягнутої за рішення суду суми боргу в розмірі 2 604,18 долари США, просило стягнути з відповідача решту заборгованості в сумі 2 738,78 доларів США.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області в складі головуючого - судді Товстика І. В. від 27 січня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із закінченням строку дії картки, припинилися договірні правовідносини між сторонами, у зв'язку із чим, правові підстави для стягнення процентів за користування кредитом, а також комісії і штрафів відсутні.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 28 березня 2016 року, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з огляду на наявність рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, банк не має права на отримання решти процентів за користування кредитними коштами та комісії за користування кредитом, а також пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору, оскільки відповідальність ОСОБА_4 за порушення грошового зобов'язання передбачена статтею 625 ЦК України, однак таких вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено не було.

04 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 28 березня 2016 року та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник вказує на те, що оскільки зобов'язання між сторонами не припинилося, кошти ОСОБА_4 не повернуті, а тому позивач має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитними коштами, а також передбачених умовами договору штрафних санкцій за неналежне виконання взятих за договором зобов'язань.

13 квітня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу, в яких ОСОБА_4 вказує на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 28 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 2 000 доларів США зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 1, 7 % на місяць на залишок заборгованості. Термін дії кредитного ліміту збігається зі строком дії кредитної картки та становить 2 роки (а. с. 11, 11 зворот).

Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03 березня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 604, 18 долари США заборгованості за кредитним договором від 28 серпня 2008 року.

Також судами встановлено, що відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконує, внаслідок чого станом на 30 червня 2015 року існує заборгованість у сумі 5 342, 96 доларів США (а. с. 6-8).

Позивачем за вирахуванням стягнутої суми коштів за рішенням суду, ставиться питання про стягнення решти суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 738, 78 доларів США, де 1 515, 35 доларів США - проценти за користування кредитом та 1 130, 56 доларів США - комісія за користування кредитними коштами (а. с. 43, 43 зворот).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав, установлених статті 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (частина друга статті 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Ці підстави, зазначені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Таким чином, належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання відсотків і комісії за користування кредитом.

Наявність судового рішення за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За таких обставин, висновок апеляційного суду про відмову в захисті права позивача на отримання відсотків та комісії за користування кредитом, виходячи виключно із факту наявності судового рішення про стягнення кредитної заборгованості за одним і тим же договором та не пред'явлення вимог про стягнення 3 % річних, за наявності встановленого укладеним між сторонами договором розміру процентів та умов про сплату комісії, а також без встановлення наявності чи відсутності фактів реального виконання відповідачем такого рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також з'ясування періоду, за який були нараховані проценти та комісія за користування кредитними коштами у даній справі, умов укладеного між сторонами кредитного договору в частині визначення строків, розміру, випадків та порядку нарахування банком і сплати позичальником цих коштів, є необґрунтованим та передчасним.

Вищеперелічені порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, томусудові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи апеляційному суду, крім вище переліченого, необхідно перевірити та об'єктивно дослідити, з урахуванням вже стягнутої за рішенням суду суми коштів, правильність розміру нарахованих процентів та комісії, оскільки висновки суду першої інстанції щодо безпідставності нарахування цих коштів після закінчення строку дії картки, а також надуманості та невідповідності розрахунку заборгованості в цій частині умовам укладеного між сторонами кредитного договору так і залишилися неперевіреними апеляційним судом.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 28 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк