АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Чернівці

Справа №2/725/483/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2017 року, головуючий у 1-й інстанції Семенко О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 5 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №909, відповідно до умов якого та додаткових угод №9 від 4 грудня 2009 року та №10 від 25 січня 2010 року відповідачу надано кредит у розмірі 1000000 грн на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28.11.2017 року згідно з графіком погашення кредиту.

Позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого станом на 3.05.2017 року утворилась

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/794/114/18 Категорія 27

заборгованість в розмірі 1287374 грн 51 коп., з яких: 519063 грн 98 коп - заборгованість за кредитом, 64334 грн 22 коп. - відшкодування 3% річних,

703976 грн 31 коп - витрати від інфляції.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом необґрунтовано відмовлено у позові у зв'язку зі спливом позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки мало місце її переривання, про що свідчить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 1.12.2016 року про звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним кредитним договором, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області, а також звернення банку за видачею виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, які були передані на примусове виконання ДВС.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 5 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №909, відповідно до умов якого та додаткових угод №9 від 4 грудня 2009 року та №10 від 25 січня 2010 року відповідачу надано кредит у розмірі 1000000 грн на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28.11.2017 року згідно з графіком погашення кредиту.

Станом на 3 травня 2017 року заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії складає 1287374 грн 51 коп., з яких: 519063 грн 98 коп - заборгованість за кредитом, 64334 грн 22 коп. - відшкодування 3% річних, 703976 грн 31 коп - витрати від інфляції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п. 3.3.1 договору відновлювальної кредитної лінії позичальник зобов'язався у строки, обумовлені договором, повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та належним чином виконувати взяв на себе інші зобов'язання за договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань на першу вимогу банку в порядку, передбаченому договором, достроково повернути кредит.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом установлено, що у зв'язку з порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши позичальнику письмову вимогу від 24 листопада 2011 року про дострокове погашення кредиту та відсотків за його користування. Зазначене вбачається із вбачається із наданих відповідачем копій вимог банку №26/6844 та 26/6845, заяви про вчинення виконавчого напису від 10.04.2011 року та виконавчого напису від 11.04.2012 р. Вказана обставина встановлена рішеннями апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року та 5 березня 2015 року, про що вказано у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівців від 01.12.2016 р. та в ухвалі апеляційного суду Чернівецької області від 01.02.2017р., які міститься в матеріалах справи.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-990 цс15.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Трирічна позовна давність за вимогою до боржника ОСОБА_1 сплила 24 листопада 2014 року.

Позов у даній справі пред'явлено у травні 2017 року.

Тому наявні підстави для відмови у позові до ОСОБА_1 у зв'язку зі спливом позовної давності.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилається на переривання строків позовної давності у зв'язку із зверненням банку у травні 2013 року з позовом до поручителів позичальника - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кредитним договорм №909 від 7.12.2007 року та у 2016 році за позовом банку до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи з огляду на наступне.

Статтею 264 ЦК України визначено випадки переривання перебігу позовної давності.

Так, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому, з пред'явленням позову в установленому порядку до одного з кількох боржників переривається перебіг позовної давності щодо вимог до цього боржника. Так само, коли пред'явлено позов щодо частини вимоги (боргу), право на яку має позивач, перебіг позовної давності щодо цієї частини вимоги переривається і починає спливати заново. Що ж до вимог до інших боржників або частини боргу, які не охоплюються пред'явленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається.

З огляду на положення ст.ст. 256, 357, 264 ЦК України пред'явлення позову до одного з боржників не перериває позовної давності до інших божників. Щодо вимог до кожного з боржників позовна давність обчислюється окремо.

Таким чином, подання банком позову до поручителів у травні 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало перебіг позовної давності щодо вимог до відповідача у справі, що розглядається, оскільки до нього позов у травні 2013 року не пред'являвся. З моменту пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту 24.11.2011 року банк не звертався до суду із вимогою про стягнення заборгованості за кредитом до відповідача ОСОБА_1 до моменту пред'явлення позову про стягнення боргу у справі, що розглядається.

Крім того, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 29 червня 2016 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року скасовано. Підставою для скасування стала та обставина, що на момент звернення з позовом порука ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 припинилася 25 липня 2012 року відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, судовим рішенням встановлено, що на момент пред'явлення позову у травні 2013 року до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості останні не являлись боржниками за зобов'язаннями ОСОБА_1, а тому пред'явлення такого позову не може трактуватись як пред'явлення позову до одного з кількох боржників у розумінні ст. 264 ЦК України.

При цьому, дата ухвалення заочного рішення судом - 20.08.2013 року та дата скасування цього рішення апеляційним судом - 29.06.2016 року не є датами переривання позовної давності, адже відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається пред'явленням позову і саме дата пред'явлення позову є датою переривання позовної давності.

Судом установлено, що у квітні 2012 року банк звертався до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, виконавчий напис вчинено 11.04.2012 р., його визнано таким, що не підлягає виконанню рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05.03.2015 року.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 264 ЦК України, строк позовної давності переривається саме пред'явленням позову.

Враховуючи зазначені вимоги закону, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що звернення кредитора із заявою про вчинення виконавчого напису є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки та не перериває строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16, не перериває перебігу строку позовної давності подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, пред'явлення позову у 2016 році до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки не перериває позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначені предмет спору є різними.

Також не можна погодитись з апеляційними доводами про преюдиційність висновків суду щодо наявності підстав для переривання позовної давності, зроблених у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці від 1 грудня 2016 року та ухвалі апеляційного суду Чернівецької області від 1 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

Висновки та оцінки іншого суду щодо обставин справи та наданих сторонами доказів не позбавляють суд, який розглядає по суті справу, права надати їм власну оцінку.

Отже, аналіз ч. 3 ст. 61 ЦПК України дає підстави для висновку, що преюдиція властива виключно обставинам справи, а не оцінці таких обставин, висновкам чи судженням суду.

Виходячи з наведеного, оцінка судом обставин справи та висновки про наявність підстав для переривання строків позовної давності при розгляді інших справ не мають преюдиційного значення у вказаній справі (не є встановленими судом обставинами).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з моменту пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту 24.11.2011 року банк не звертався до суду із вимогою про стягнення заборгованості за кредитом до відповідача ОСОБА_1, що є підставою для відмови у позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності за вказаними вимогами. Відповідно й відповідальність за прострочення грошового зобов'язання не може наставати, грошові кошти за яким не підлягають стягненню, оскільки це суперечить правовій природі відповідальності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2018 року.

Головуючий

Судді: