Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 210/4535/15-ц

провадження № 61-8586зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В, І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

розглянувши без повідомлення та виклику учасників справи заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - Відділення) про відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_4 зазначав, що у 2002 році він працював зварювальником у товаристві з обмеженою відповідальністю «Коксохімремонт» (далі - ТОВ «Коксохімремонт»). 13 травня 2002 року з ним стався нещасний випадок. Актом розслідування нещасного випадку та актом про нещасний випадок зазначено «вид події»- падіння з висоти, що призвело до ушкодження здоровя у вигляді перелому 2-3 позвоночного попереку.

Висновком МСЕК від 18 вересня 2002 року при первинному огляді йому встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 70 % з 18вересня 2002 року у зв'язку з трудовим каліцтвом, а при повторному огляді МСЕК 08 квітня 2015 року трудове каліцтво та ІІІ група інвалідності, а відповідно до витягу з акту огляду до довідки - стійка втрата працездатності у розмірі 35 % з 01 квітня 2015 року по 01 січня 2016 року.

Унаслідок отриманої травми ОСОБА_4 змушений понад 13 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, у зв'язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані.

ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь 193 662 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з Відділення на користь ОСОБА_4 35 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру стягнутої з Відділення моральної шкоди зменшено його з 35 тис. грн до 20тис. грн. У решті рішення суду першоїінстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року касаційну скаргу Відділеннявідхилено, рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року в незмінній частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

У червні 2017 року Фонд звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV).

На підтвердження зазначеної підстави Фонд додає ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, в якій, на думку заявника, по-іншому застосована зазначена норма матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 червня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу.

Ухвалою Верховного Суду України від 02 серпня 2017 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року вирішено звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції цього Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме сполучення слів «незалежно від часу настання страхового випадку», частині першій статті 58 Конституції України.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

ОСОБА_4 з 21 вересня 2000 року по 18 вересня 2002 року працював електрогазозварювальником ручного зварювання по 3 розряду з ремонту обладнання коксохімічного виробництва ТОВ «Коксохімремонт».

Під час виконання трудових обов'язків 13 травня 2002 року з ОСОБА_4 стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав виробничу травму - перелом 2-3 хребців поперекового відділу хребта.

Відповідно до акта форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 1 від 13 травня 2002 року та акта форми Н-5 про розслідування нещасного випадку від 13 травня 2002 року вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом. Причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_4, встановлено невиконання вимог інструкції з охорони праці. Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: ОСОБА_7 - прораб дільниці № 6, ОСОБА_4 - електрозварювальник дільниці № 6.

Висновком МСЕК від 18 вересня 2002 року позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 70 % у зв'язку з трудовим каліцтвом з 18 вересня 2002 року, з датою переогляду 01 жовтня 2003 року.

Згідно з висновком МСЕК від 08 квітня 2015 року ОСОБА_4 встановлено 35 % втрати професійної працездатності з 01 квітня 2015 року по 01 квітня 2016 року та третя група інвалідності.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції в незміненій частині, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманою виробничою травмою підтверджений тим, що позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що наслідки отриманої на виробництві травми обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, враховуючи роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано зменшив розмір моральної шкоди з 35 000,00 грн до 20 000,00 грн.

Разом з тим, у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року) обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 22 жовтня 2015 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, то він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту його прийняття і до внесення змін Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»; нормативно-правовий акт № 717-V від 23 лютого 2007 року Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 «Про Державний бюджет України на 2006 рік; нормативно-правовий акт № 3235-I року» статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 правовий акт № 489-V від 19 грудня 2006 року статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, та виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплату за моральну шкоду.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV викладено у новій редакції, в тому числі змінено назву вказаного Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року Закону» на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон у новій редакції з назвою «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року, статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16 січня 2003 року Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У справі, яка переглядається, суди виходили з того, що частина восьмастатті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-III, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, не застосовується до спірних правовідносин, оскільки згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ухвали від 10 липня 2018 року Велика палата Конституційного суду України дійшла висновку про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Ухвала мотивована тим, що Фонд на час набрання чинності Законом № 77 не був суб'єктом, за рахунок коштів якого здійснювалося відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, визнані Конституційним Судом України таким, що відповідають Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008)

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; нормативно-правовий акт т № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року та стаття 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодовування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судами встановлено, що з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_4 звернувся у вересні 2015 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон України «Про обов'язкове державне соціальне страхування», нормативно-правовий акт № 1105-ХIV від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким в частині погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Фонду, не взявши до уваги, що ОСОБА_4 звернувся до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України, (чинної на час подання заяви про перегляд) ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова є остаточною і може бути переглянута лише з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М.Коротун

В. П. Курило