АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про визнання попереднього договору оренди нерухомого майна недійсним, за апеляційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 вересня 2017 року, ухваленого суддею Семенко О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернівці про визнання недійсним попереднього договору оренди.

Посилався на те, що 01 липня 2015 року між КЕВ м.Чернівці та ним укладено попередній договір оренди № 268/2015-п нерухомого військового майна, розташованого в АДРЕСА_1, площею 115кв.м.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що КЕВ м. Чернівці зобов'язується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення в майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна - нежитлових вбудованих приміщень площею 115кв.м. в будівлі № 4 (літ.А) військового містечка №101, що знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці за адресою АДРЕСА_1 на умовах, встановлених договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що сторона 2 до моменту підписання основного договору оренди має право використовувати майно за цільовим призначенням, визначеним п.2.1.3 договору.

Вказував, що зазначений попередній договір не відповідає вимогам наказу Міністерства оборони України №46 від 02.02.2010 року, яким затверджено Типовий договір оренди у Міністерстві оборони України. Зокрема, не було проведено конкурси про передачу військового нерухомого майна в оренду.

Просив визнати недійсним попередній договір оренди № 268/2015-п від 01 липня 2015 року нерухомого військового майна площею 115кв.м, розташованого в АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним попередній договір оренди № 268/2015-п від 01 липня 2015 року, укладений між квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці та ОСОБА_1 нерухомого військового майна площею 115кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

На дане рішення суду квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що господарське зобов»язання може бути визнане недійсним лише на майбутнє. Разом з тим, спірний договір оренди припинив свою діє, а тому неможливо його визнати недійсним.

Крім цього, позивачем не доведено обставин щодо того, що спірний договір порушує його права, а судом першої інстанції не було звернуто уваги на дане.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване. Посилається на те, що військовою прокуратурою Чернівецького гарнізону в 2016 році було подано 22 позови про визнання аналогічних попередніх договорів оренди недійсними і 17 з них були задоволені.

Сторони в судове засідання, призначене на 10 січня 2018 року не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2015 року між квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці та ОСОБА_1 укладено попередній договір оренди нерухомого військового майна площею 126,45 кв.м. в будівлі №4 (літ.А) військового містечка №101, розміщеного в АДРЕСА_1 (а.с.5-10).

Відповідно до умов договору (п. 1.1) КЕВ м. Чернівці зобов'язувалося протягом 12 місяців з моменту підписання попереднього договору оренди провести процедуру укладення в майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна.

За домовленістю сторін ОСОБА_1 до моменту підписання основного договору оренди має право використовувати майно за цільовим призначенням, визначеним п.2.1.3 договору (п.1.2 попереднього договору ).

Визначене в договорі майно передано відповідачу відповідно до акту приймання - передачі нерухомого військового майна від 02 липня 2015 року (а.с.10 зворот).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, оскільки при укладенні оспорюваного попереднього договору оренди нерухомого військового майна не було дотримано процедури передачі військового майна в оренду.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

Згідно ч. 1 ст. 215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов»язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Зобов»язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку ( у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч.3 ст.635 ЦК).

Отже, попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення основних договорів.

Судом першої інстанції встановлено, що основним договором, який сторони обумовили укласти в майбутньому, є договір оренди нежитлового приміщення (нерухомого майна).

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України).

Також встановлено, що квартирно-експлуатаційний відділ у м. Чернівці заснований на державній формі власності і підпорядкований Міністерству оборони України, діє на підставі затвердженого положення, включений до ЄДРПОУ як юридична особа державної форми власності. Нерухоме майно, що є предметом спірного договору перебуває у державній власності.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв'язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України".

Згідно ч. 4 ст. 7 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України.

Як вбачається із матеріалів справи, укладаючи спірний договір оренди, об'єктом якого є нерухоме майно, що перебуває у державній власності, сторонами не дотримано вимоги чинного законодавства щодо порядку погодження та отримання дозволу на укладення такого договору з відповідними органами та всупереч діючому законодавству посадовими особами квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернівці перед укладанням попереднього договору оренди не проведено конкурси про передачу військового нерухомого майна в оренду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні спірного договору не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду в частині визнання недійсності спірного правочину, враховуючи його особливість.

Так, з попереднього договору оренди нерухомого майна вбачається, що до укладення основного договору позивачеві було передано нерухоме майно в користування за певну плату. Отже, даний договір є змішаним і містить елементи договору оренди.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 236 ЦК України якщо за недійсним правочином права та обов»язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно з п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що спірний попередній договір оренди припинив чинність 01 липня 2016 року, тобто більше ніж за рік до пред»явлення позову до суду. Фактичне користування майном на підставі попереднього договору оренди унеможливлює, в разі його недійсності, проведення між сторонами реституції, так як використання майна - «річ» безповоротна, і відновити сторони в первісне положення практично неможливо. Тому такий договір повинен визнаватися недійсним і припинятися лише на майбутнє.

Оскільки ж позовні вимоги зводяться лише до визнання недійсним договору, який вже припинив свою дію, і визнання його недійсним на майбутнє є неможливим, то колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, у справі про визнання недійсним попереднього договору оренди нерухомого майна з указаних в позові підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з порушенням процедури передачі майна в оренду, зокрема не проведення конкурсу, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Позивач в своїй позовній заяві не зазначив яке право його було порушено внаслідок недотримання КЕВ процедури передачі військового майна в оренду.

Встановлено, що позивач попередній договір оренди нерухомого майна підписав без будь-яких зауважень. За актом приймання-передачі прийняв нерухоме майно в оренду і протягом строку дії попереднього договору користувався спірним майном. На час подання позову до суду попередній договір припинив свою дію.

За таких обставин колегія суддів вважає, що право позивача не є порушеним.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141, п. «в» ч.4 ст.382 ЦПК України з позивача на користь КЕВ м.Чернівці підлягають стягненню судові витрати, пов»язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернівці задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 вересня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про визнання попереднього договору оренди нерухомого майна недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці судові витрати, пов»язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1760 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її складення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Б.Перепелюк

В.В.Яремко