Номер провадження: 22-ц/785/2119/18
Головуючий у першій інстанції Жуган Л. В.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюра Т.В.

за участю секретаря: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу, авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року, -

встановила:

17 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом який було у подальшому уточнено до ОСОБА_4 про стягнення штрафу у розмірі 108 400 грн, авансу в розмірі 54 050,60 грн, відшкодування матеріальної шкоди, та завданої моральної шкоди в розмірі 60 000 грн., а також стягнення з ОСОБА_4 на її користь витрат на юридичну допомогу у розмірі 8000 грн. та витрат на оплату судового збору в розмірі 1764 грн.

Посилаючись на те, що 26.07.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений та засвідчений підписами попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір також був засвідчений підписом та печаткою СПД ОСОБА_5

Договір був укладений у відповідності до ст. 635 ЦК України, в ньому були передбачені всі істотні умови основного договору, який відповідно до ст. 1 мав бути укладений у термін до 10.08.2016 року, саме на 10.08.2016 року і було призначено підписання основного договору. Однак, 10.08.2016 року позивачу було повідомлено, що вищевказана квартира вже була продана 09.08.2016 року.

До додаткових умов попереднього договору було внесено об'єднаний та частково змінений текст пунктів 10 та 11: «Продавець та покупець сплачують штраф в розмірі 200% від суми авансу, вказаного у п. 5 попереднього договору», з підстав чого, з урахуванням прив'язки взаєморозрахунку згідно Договору до долару США, позивач вважає, що відповідач повинна сплатити їй штраф у розмірі 108400 грн., а дії відповідача ОСОБА_4 вважає таким, що грубо порушують права позивача.

Позивачка також вказувала, що діями відповідачки їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, які позивачка вже тривалий час змушена терпіти, позивачка дуже довго шукала відповідну квартиру для купівлі, та коли дізналась про її продаж, була шокована, вимушена була звернутись до лікаря, почала погано спати, швидко втомлюватись, стала нервовою та дратівливою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу, авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму авансу у розмірі 54 050 гривень 60 копійок, витрати на правову допомогу 1600 грн. та витрати по оплаті судового збору у загальному розмірі 2404 гривні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

В судове засідання, призначене на 14 червня 2018 року, сторони не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 26.07.2016 року між ОСОБА_7, який діяв як представник ОСОБА_4 за довіреністю, та позивачем ОСОБА_3 було підписано «Попередній договір», згідно якого ОСОБА_7, як продавець, зобов'язався продати, а ОСОБА_3, як покупець, зобов'язалась придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та укласти в майбутньому в строк до 10.08.2016 року договір купівлі-продажу (Основний договір) зазначеного об'єкту нерухомості.

Відповідно до п. 2 Договору, квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстровано в реєстрі за №6190.

Згідно п. 5 договору в рахунок оплати об'єкта нерухомості ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_7 отримав грошову суму (аванс) в розмірі 50 000 гривень, що еквівалентно 2000 доларів США.

До встановленого в попередньому договорі терміну сторони не оформили договір купівлі-продажу.

Позивачка вказувала, що 10.08.2016 року їй було повідомлено про те, що квартира АДРЕСА_1 вже продана 09.08.2016 року іншій особі.

Згідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений у письмовій формі, але нотаріально не посвідчений, то суд першої інстанції правильно вважав, що він не відповідає вимогам встановленими ст. 635 ЦК України для попереднього договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оспорюваний попередній договір підтверджує тільки факт отримання відповідачкою від позивача грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за продаж квартири.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Таким чином аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася та задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Зазначений правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року № 6-176цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Що стосується стягнення з відповідача штрафу в розмірі 200% від суми авансу, то відповідно до вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 не був укладеним, а тому відповідно до ст. 216 ЦК України, він не породжував юридичних наслідків, тому суд першої інстанції правильно вважав, що до виниклих правовідносин не застосовуються положення ст. ст. 625, 611 ЦК України, з підстав чого умови про стягнення штрафу в подвійному розмірі не є такими, що підлягають виконанню в порядку чинного законодавства.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що такі вимоги у виниклих правовідносинах задоволенню не підлягають, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини.

Відповідальність за порушення умов договору передбачена безпосередньо зазначеним договором, а також діючим законодавством. Положення договору не передбачають відповідальність у вигляді стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодження її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Системний аналіз статей 23, 625, 1050, 1167 ЦК України свідчить про те, що порушення договірного зобов'язання не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки законодавством передбачений спеціальний порядок відповідальності та порядок відшкодування збитків за порушення грошового зобов'язання.

При таких даних суд першої інстанції правильно вважав, що позивачу у задоволенні позовних вимог про стягненні моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. необхідно відмовити.

Згідно ст. 79 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи), судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

За уточненими позовними вимогами, позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №017/16 від 25.08.2016 року, вбачається, що ОСОБА_3 сплатила АО «Юридичний захист» грошові кошти у розмірі 8000 грн.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 88 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи) регулює розподіл судових витрат між сторонами та визначає, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом було встановлено та матеріалами справи підтверджено, що правову допомогу позивачу при розгляді справи в суді першої інстанції надавав адвокат Василін В.В. за угодою про надання правової допомоги, укладеної 25.08.2016 року між адвокатом Василіним В.В. та ОСОБА_3

Згідно наданих письмових розрахунків на надання правової допомоги позивачу по даній справі адвокатом надавалися наступні послуги; судове засідання від 02.02.2017 року - 30 хвилин; судове засіданні від 22.02.2017 року - 1 година. Мінімальна заробітна плата на цей період складає 3200 грн. Тому на даний час сума витрат на правову допомогу, надану ОСОБА_3 складає: 1280 грн. / 40% від 3200 грн./ х 1 год. 30 хв. = 1600 грн.

При таких даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення на її користь витрат на правову допомогу підлягають задоволенню саме у розмірі 1600 грн.

Судом також було встановлено, що при подачі позову, позивач сплатила судовий збір у розмірі 1764 грн., що підтверджується квитанцією № 80120975 від 17.11.2016 року, наявною в матеріалах справи та у розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією № 41 від 21.02.2017 року за подання до суду доповненої позовної заяви.

Суд першої інстанції правильно вважав, що такі витрати, в загальному розмірі 2404 грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись: ст. 367; п. 1 ч. 1 ст. 374; ст. 375; 381-384; 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра