Справа № 487/838/17 Головуючий суду першої інстанції Павлова Ж.П.
Провадження № 22-ц/812/431/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Провадження № 22-ц/812/516/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідачів - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4, та ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Павлової Ж.П. в залі судового засідання в м. Миколаїв о 16 год. 10 хв., повний текст якого складений 19 жовтня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань по обвинуваченню ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2017 року ОСОБА_7 і ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Заявлений ним у кримінальному провадженні цивільний позов залишено без розгляду.

Відповідно до цієї ухвали судом встановлено, що 1 травня 2010 року приблизно о 20.00 год. ОСОБА_5, ОСОБА_7 та інша особа, знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних стосунків, спричинили йому тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я.

Отже, умисними діями відповідачів йому спричинено майнову шкоду у сумі 22 741 грн. 83 коп., яка складається із витрат на лікування та придбання ліків на протязі 6 років після отриманих 1 травня 2010 року пошкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров'я та пов'язані з цим моральні душевні страждання та приниження.

Також при копіюванні медичних документів, квитанцій і чеків, ним було витрачено 205 грн. 50 коп., а тому спричинена йому матеріальна шкода разом складає 22 947 грн. 33 коп. та моральна шкода відповідно 20 000 грн.

11 квітня 2017 року ОСОБА_3 були збільшені позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди та остаточно він просив суд стягнути з відповідачів на його користь у солідарному порядку майнову шкоду у вигляді витрат на медичні препарати за період з 01 травня 2010 року по 5 квітня 2017 року в розмірі 26 582 грн. 83 коп. та моральну шкоду 20 000 грн., а всього 46 582 грн. 83 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 8 000 грн. В задоволені вимог про відшкодування майнової шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_7, з урахуванням уточнень внесених ухвалою того ж суду від 19 жовтня 2018 року, на користь держави судовий збір з кожного по 352 грн. 40 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив із факту заподіяння позивачу душевних страждань внаслідок неправомірних дій відповідачів, які знаходяться у причинному зв'язку із спричиненням тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та вважав достатньою для відшкодування моральної шкоди суму коштів у розмірі 8 000 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до відповідачів про відшкодування майнової шкоди суд виходив із того, що розмір такої шкоди є недоведеним позивачем.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просив рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Скаржник вказував, що суд першої інстанції, визнавши в оскарженому рішенні факт його стаціонарного і амбулаторного лікування протягом 2010 - 2017 років в різних лікарських установах від наслідків тілесних ушкоджень, завданих неправомірними діями відповідачів 1 травня 2010 року, одночасно зазначив, що доказів на придбання ліків позивачем суду не надано, а копії наданих суду чеків на придбання ліків не підтверджуються матеріалами справи.

Між тим, до матеріалів справи долучені як копії так і оригінали чеків та квитанцій на придбання призначених протягом 2010 - 2017 років ОСОБА_3 лікарями різних лікарських установ ліків, що підтверджено копіями виписних епікризів та виписками з амбулаторних карт хворого ОСОБА_3 Крім того, кількість і вартість призначених та куплених для лікування позивача ліків підтверджується наданими ним до суду розрахунком матеріальної шкоди і письмовою інформацією Миколаївської міської лікарні № 3 від 2 лютого 2018 року, яким суд не надав жодної оцінки.

Також суд першої інстанції вказав в своєму рішенні, що встановити та розмежувати, які ж ліки призначались ОСОБА_3 від отриманого тілесного ушкодження, яке мало місце 30 травня 2009 року та 1 травня 2010 року немає можливості, тому позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди суд вважав недоведеними. При цьому суд вибірково послався на витяг з висновку судово-медичного експерта № 2251/950-10 від 12 жовтня 2011 року, проігнорувавши резюме і сам висновок щодо того, що при черепно-мозковій травмі всі зміни в організмі не зникають, а лише тимчасово компенсовуються. Такі зміни мали місце у ОСОБА_3 Даний висновок експерт надав з урахуванням діагнозу та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_3 30 травня 2009 року. Вказані обставини і докази, досліджені судом, доводили позовні вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди.

Відповідач ОСОБА_5 також, не погоджуючись з рішенням місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити у справі нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні при розгляді справи в апеляційній інстанції ОСОБА_5 та її представник уточнили, що вони не погоджуються з рішенням суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що під час розгляду кримінального провадження вона та ОСОБА_7 підтримали заявлене їх представником клопотання про застосування до них положень ст. 49 КК України, але свою провину не визнали. Таким чином, рішення про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України суд прийняв в підготовчій частині судового засідання без дослідження доказів на підтвердження або спростування пред'явленого їм обвинувачення і встановлення факту наявності в інкримінованих їм діях складу злочину. Між тим, відповідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинною у здійсненні злочину та не може бути притягнута до кримінальної відповідальності, поки її провина не буде доведена в законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Ніхто не повинен доводити свою невинуватість в здійсненні кримінального правопорушення.

Крім того, відповідач зазначала, що суд без встановлення провини ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а також іншої особи ОСОБА_8, який також наносив удари ОСОБА_3 1 травня 2010 року, вважаючи, що експертиза від 12 жовтня 2011 року носить преюдиціальний характер, послався на її висновки та ухвалив рішення тільки відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Залишаючи без задоволення заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, суд необґрунтовано застосував п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 мав можливість, і ніхто не чинив йому ніяких перешкод у зверненні до суду із відповідним позовом. Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, отже ОСОБА_3 втратив своє право на звернення до суду зі своїми вимогами.

Правом надати відзив на апеляційні скарги у встановленому законом порядку сторони не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2017 року ОСОБА_7 і ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Потерпілим у зазначеній справі визнано ОСОБА_3, цивільний позов якого, заявлений у кримінальному провадженні, залишено без розгляду.

Відповідно до цієї ухвали судом встановлено, що 1 травня 2010 року приблизно о 20.00 год., знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 внаслідок конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та інша особа, спричинили ОСОБА_3 тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. Дії ОСОБА_5 та ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України.

Зазначена ухвала не була оскаржена учасниками кримінального провадження.

Відповідно до висновку експерта від 12 жовтня 2011 року, складеного за результатами судово-медичної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, потерпілому ОСОБА_3 були спричинені тілесні ушкодження в області голови у вигляді забитої рани чола, синця нижньої повіки правого ока, саден правої виличної ділянки, підборіддя зліва, кута нижньої щелепи зліва, струсу головного мозку; в області тулубу, тіла грудини, верхніх та нижніх кінцівок.

За даними виписок із медичної карти амбулаторного хворого в період 2010 - 2017 роках ОСОБА_3 лікувався від множинних забоїв та саден голови, тулуба, забою грудної клітини, дисциркулярної енцефалопатії на тлі перенесеного забою голови, черепно-мозкової травми, астено-невротичного синдрому, підозри на глаукому правого ока, дегенеративно-дістрофічного ураження поперекового відділу хребта, наслідків перенесеної ЧМТ, у вигляді стійкого помірного гіпертензійно-лікворного синдрому, стійкого цефалічного синдрому. За цей період йому призначалися відповідні медичні препарати, витрати на які позивач підтверджує наданими чеками на їх придбання.

Загальними підставами для відповідальності за завдану майнову шкоду є неправомірні дії фізичної або юридичної особи, та відшкодовується така шкода в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відшкодування моральної шкоди, зокрема наявність вини особи, неправомірними діями якої заподіяла моральна шкода іншій особі.

Відповідно до приписів ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Статтею 49 КК України передбачено такий вид звільнення від кримінальної відповідальності, як у зв'язку із закінченням строків давності.

Оскільки відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, відносно якої ухвалено ухвалу, з питань чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, то суд дійшов правильного висновку, що позивач має право на відшкодування як майнових витрат так і моральної шкоди, пов'язаних з ушкодженням його здоров'я.

Щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з зазначеними судом правовими підставами та розміром компенсації такої шкоди, визначеної судом. Відповідно до ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму і ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.

При розв'язанні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, районний суд враховував характер діяння, яким її було спричинено, фізичну біль і страждання, які позивач зазнав у зв'язку з травмуванням, психічні переживання, що супроводжували його під час уживання заходів того, щоб через травму не були порушені звичайні для нього життєві зв'язки та уклад його життя.

З урахуванням цих обставин суд визначив відповідний, помірний розмір відшкодування моральної шкоди.

Між тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем вимог щодо відшкодування йому майнової шкоди, завданої умисними протиправними діями відповідачів.

При цьому районний суд помилково виходив з того, що позивач не надав доказів на придбання ліків, а надані чеки на придбання ліків не підтверджуються матеріалами справи щодо призначення їх ОСОБА_3 Також суд дійшов висновку про неможливість розмежувати, які ліки призначались ОСОБА_3 у зв'язку з отриманням ним тілесних ушкоджень у 2009 року від іншої особи та тілесних ушкоджень у 2010 році з вини відповідачів.

Проте такі висновку суду суперечать встановленим обставинам справи та наявним у справі доказам.

Так, судовим рішенням у кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_3 1 травня 2010 року внаслідок протиправних дій відповідачів отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я, зокрема, у вигляді струсу головного мозку, що за висновком експерта від 12 жовтня 2011 року, призвело до тривалого збереження загально-мозкової менінгіальної та вегетативної симптоматики.

При цьому як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дослідженого апеляційним судом та висновку судово-медичного експерта від

12 жовтня 2011 року 5 травня 2010 року ОСОБА_3 проходив судово-медичний огляд, за результатами якого у останнього були виявлені тілесні ушкодження, які віднесені до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розгляд здоров'я.

Між тим, експертом на час проведення експертизи були досліджені медичні документи, які підтверджували лікування ОСОБА_3 після отриманих 01 травня 2010 року тілесних ушкоджень. За результатами цих досліджень експерт дійшов висновку, що отримані ОСОБА_3 1 травня 2010 року тілесні ушкодження, зокрема травма головного мозку, призвела до тривалого збереження загально-мозкової менінгіальної та вегетативної симптоматики та визначив ступень тяжкості тілесних ушкоджень як середньої тяжкості саме за ознакою тривалого розладу здоров'я, що в подальшому визначено кваліфікації дій відповідачів за ч. 1 ст. 122 КК України.

Висновки експерта підтверджуються копіями медичних документів за період з 01 травня 2010 року по час проведення експертизи, з яких вбачається, що з приводу отриманих тілесних ушкоджень позивач звертався до відповідних лікарів - спеціалістів, а саме, до невролога, психіатра, хірурга з приводу наслідків струсу головного мозку.

Зазначені лікарі робили відповідні призначення медичних препаратів, які підтверджені інформацією міської лікарні № 3 м. Миколаєва. На підтвердження придбання цих ліків позивачем надані чеки, де відображені саме призначені медичні препарати та необхідні для прийому деяких препаратів супутні медичні вироби (вата, шприци, спирт, тощо).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем надано суду відповідні докази за правилами ст.ст. 76-81 ЦПК України, що підтверджують проходження позивачем лікування у зв'язку з отриманими тілесними пошкодженнями та витрати на таке лікування.

Проведення експертизи для розмежування призначення ліків ОСОБА_3, пов'язаних з отриманням тілесних ушкоджень 30 травня 2009 року та 01 травня 2010 року, на яку посилається районний суд, у правовому розумінні не є обов'язковою та не є перешкодою для вирішення питання про відшкодування витрат на лікування з приводу отриманих тілесних ушкоджень 01 травня 2010 року при наявності інших доказів, наданих позивачем.

Таким чином колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування відповідачами майнової шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині понесених ним витрат на лікування у зв'язку з причиненими тілесними ушкодженнями за період з 01 травня 2010 року (дати спричинення тілесних ушкоджень) до жовтня 2011 року ( час встановлення експертом тривалого розладу здоров'я). Розмір таких витрат слід обчислювати шляхом визначення ліків, що призначалися позивачу за наданими ним медичними виписками та інформацією міської лікарні № 3, а також обрахуванням за наданими чеками вартості таких медичних препаратів за вказаний період часу. Сума таких витрат склала 921 грн. За такого саме у такому розмірі підлягає стягненню з відповідачів завдана їх неправомірними діями майнова шкода ОСОБА_3

Щодо відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат, пов'язаних з лікуванням позивача з жовтня 2011 року по квітень 2017 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки цивільне процесуальне законодавство передбачає, що деякі факти та обставини повинні підтверджуватися тільки певними доказами. Так, за приписами ст. 105 ЦПК України визначення характеру та ступеню ушкодження здоров'я обов'язково повинно доводитися шляхом проведення експертизи, тобто висновком експерта у відповідній області.

Висновок судово-медичного експерта, складений 12 жовтня 2011 року, на який позивався позивач, доводить ступень ушкодження здоров'я позивача та пов'язує це з діями відповідачів тільки за певний період часу (з 01 травня 2010 року до жовтня 2011 року), який досліджувався в межах призначеної судово-медичної експертизи. Висновок експерта по цій експертизі не може бути розповсюдженим на майбутнє (протягом шести років). У даному випадку на підтвердження характеру ушкодження здоров'я ОСОБА_3 протягом шести років після визначення експертом характеру та ступеню ушкодження його здоров'я, пов'язаного з протиправними діями відповідачів, необхідно обов'язково проводити експертизу. Проте таких клопотань позивачем заявлено не було, а тому апеляційна скарга ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Оскільки встановлена єдність дій відповідачів, які причинно обумовили настання шкоди, яка є неподільною, то з відповідачів підлягає стягненню майнова шкода, спричинена позивачу, у солідарному порядку.

Доводи скарги ОСОБА_5 про не визнання своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення та не доведення її провини без обвинувального вироку суду не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

З аналізу правових норм ст.ст. 44,49 КК України вбачається, що звільнення особи від кримінальної відповідальності в контексті правових наслідків для неї не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. У даному випадку Кримінальний кодекс виходить із встановлення факту вчинення особою кримінального карного діяння, а тому підстави звільнення від кримінальної відповідальності, а саме, у зв'язку із закінченням строків давності, визнаються нереабілітуючими, тобто особа звільняється від кримінальної відповідальності, проте не від обов'язку відшкодовувати шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

З матеріалів дослідженого кримінального провадження вбачається, що відповідачі не заперечували щодо звільнення їх від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження саме з цих підстав.

Ухвалу районного суду про закриття кримінального провадження стосовно них не оскаржували до апеляційної інстанції, а відтак відповідно до зазначених норм кримінально-процесуального закону не звільняються від обов'язку відшкодування шкоди, завданої їхніми своїми діями, які кваліфіковані як кримінальне правопорушення.

Твердження скаржника, що районний суд не врахував участь у кримінальному правопорушенні відносно позивача іншої особи, є безпідставними, оскільки від кримінальної відповідальності суд звільняв тільки відповідачів, до яких й пред'явлено позов.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість застосування судом загальної позовної давності, яка відповідно до ст. 257 ЦК України визначається тривалістю у три роки.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року при розгляді справи № 132/2083/16-ц позовна давність у спорах про стягнення збитків, спричинених кримінальним правопорушенням, розпочинається з моменту виявлення таких збитків.

Цивільним кодексом встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Між тим у ст. 268 цього Кодексу визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема п. 3 ч. 1 цієї статті встановлює, що позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що має місце у справі, що розглядається, а тому застосування спеціальної позовної давності до правовідносин, що виникли між сторонами, законом не передбачено. За такого твердження відповідача, що ОСОБА_3 втратив своє право на звернення до суду зі своїми вимогами є безпідставними.

Отже апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення на підставі ч. 1 п. 3 та 4 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу судові витрати у справі. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, що підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду з позовом та за подачу апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог. Позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди задоволені на 3.46%, а щодо моральної шкоди відповідно на 40%, а тому розмір судового збору складає 55,36 грн. щодо майнової вимоги та відповідно 256,00 грн. за немайнову вимогу, а разом 311,36 грн., тобто по 155,68 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, інтереси якого представляв ОСОБА_4 задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 921грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Також стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з кожного в дохід держави по 155 грн. 68 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.