Гайворонський районний суд Кіровоградської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2018 року

Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Сліпенка Р.Ю.,

при секретарі Зеленко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду міста Гайворон цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЄВРОКАР Україна» про захист прав споживача, -

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», в якому просить визнати договір фінансового лізингу укладений між ним та відповідачем недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в розмірі 25 000 (двадцять пять тисяч) грн. 30 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 4307, згідно якого предметом лізингу є RAVON R2. Договір укладався позивачем з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюється Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до умов договору Відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Позивачу на умовах, передбачених договором. 30 жовтня 2017 року позивач сплатив рахунок на суму 25 000 грн. після чого предмет лізингу того ж дня мав би прибути до нього о 20:00 год. Транспорт так в не прибув. Представником відповідача при укладанні договору не було розяснено призначення платежу в сумі 24 225 грн. (10% від суми вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився Комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. При цьому, позивач же вважав що це часткова оплата вартості транспортного засобу, яким за інформацією наданою відповідачем мав бути автомобіль ЛАДА Веста, а не RAVON R2 (зі слів представника компанії та призначення платежу в рахунку за оплату), оскільки в нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив у тому що все буде добре. Крім того протягом передбачених днів предмет лізингу так і не переданий. Позивач неодноразово звертався до компанії відповідача, але вирішити питання так і не вдалося, представник відповідача пояснила, що за такою ціною авто немає, і потрібно написати заяву на повернення коштів, але відповідно до п. 12.1 договору комісія за організацію договору поверненню не підлягає. Таким чином, позивач вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману, щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення умов договору стало зрозуміло, що сплачені кошти повернути неможливо, можливостей розірвати договір немає, оскільки він не передбачає розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати коштів, що є порушення прав позивача як споживача. Позивач вважає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати його вимог у разі порушення договору з боку продавця; встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 Договору фінансового лізингу №4307 від 30.10.2017 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в пунктах 1.4 та 1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначеня реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини. Авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, лізингоодержувач сплатив 25 000 грн. за договором, з яких: 24 225 грн. комісія з організацію договору поверненню не підлягає, а з залишку: 25 000 грн 24 225 грн. = 775 грн. утримується 20% = 620 грн. підлягає поверненню. Отже, відповідач утримує в якості штрафу 24 380 грн. без виконання жодних дій. Вказана умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Позивач в судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку надав суду заяву в якій позов підтримав та просить слухати справу за його відсутності .

Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку, причина неявки суду невідома.

Задовольняючи позов суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати його вимог у разі порушення договору з боку продавця; встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 Договору фінансового лізингу №4307 від 30.10.2017 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в пунктах 1.4 та 1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначеня реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Отже, лізингоодержувач сплатив 25 000 грн. за договором, з яких: 24 225 грн. комісія з організацію договору поверненню не підлягає, а з залишку: 25 000 грн 24 225 грн. = 775 грн. утримується 20% = 620 грн. підлягає поверненню. Отже, відповідач утримує в якості штрафу 24 380 грн. без виконання жодних дій.

Вказана умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Аналіз змісту спірного договору дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Отже, несправедливими є сплата Комісії за організацію договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що комісії за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Отже, відповідачем отримано 24 225 грн., тобто кошти лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобовязання відповідачем, цей платіж не повертається (п.12.1 ст.12 Договору).

Ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконання договору лізингу. З наведеного вбачається, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу, одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачу) в користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним за попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених законодавством. До відносин повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 709 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 799, 806 ЦК України. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги про обовязкове нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. За таких обставин, у звязку із недотриманням нотаріальної форми укладення Договору фінансового лізингу № 4307 від 30.10.2017 року такий договір слід вважати нікчемним.

На виконання договору при його підписанні позивач сплатив на користь відповідача 25 000 грн. Отримання відповідачем коштів за договором, який є нікчемним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст..1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст..216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання, цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, враховуючи несправедливі умови спірного Договору фінансового лізингу №4307 від 30.10.2017 року, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, даний договір слід визнати недійсним, оскільки договір визнано не дійсним, тому з відповідача необхідно стягнути сплачені позивачем в рахунок оплати за автомобіль.

В силу ч. 2 ст.. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 141, 215,216, ч.1 ст. 220, ч. 1 ст. 227, ч. 2 ст. 799, 628, 806 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг»

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №4307 від 10 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 25000 (двадцять пять тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції (Гайворонський районний суд) шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення

Суддя: Р. Ю. Сліпенко

Дата документу 15.01.2018