Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 208/6030/15-ц

провадження № 61-1012св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат Квітчинський Олег Володимирович,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року у складі головуючого судді - Черненкової Л. А., суддів: Пономарь З. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з 1994 року він та ОСОБА_7 (ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу) спільно проживали як чоловік та дружина, мали спільний сімейний бюджет та вели спільно господарство.

4 грудня 1997 року вони зареєстрували шлюб, дружина змінила своє прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_7.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 7 листопада 2008 року шлюб між ними розірвано.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити майно, що набуте за час спільного проживання, позивач просив суд визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6, придбаного в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, так і за час перебування у шлюбі, а саме: квартиру АДРЕСА_1; автомобіль марки ВАЗ - 21061, седан, 1998 року випуску, державний знак НОМЕР_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного майна. Виділити йому в натурі спірний автомобіль, зобов'язавши його виплатити на користь відповідача вартість Ѕ частини цього автомобіля.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2016 року у складі судді Гібалюка Т. Я. відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено позовну давність. Спірне майно є особистою приватною власністю відповідача і не є спільним майном подружжя.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано право власності позивача на Ѕ частину спірної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. В іншій частині позову ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2730 грн сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 за пропуском позовної давності, не встановив, з якого часу порушене його право, перебіг строку позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що спірне майно не є спільним майном подружжя позивача та відповідача, а є особистою приватною власністю відповідача, суд першої інстанції не перевірив обставини придбання спірної квартири, не витребував нотаріальну справу про посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, тобто не повно дослідив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

У червні 2016 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року і залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2016 року.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поділ спірного автомобіля не оскаржується.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню; не надав оцінку доводам відповідача; не дослідив письмові докази у вигляді договору купівлі-продажу та не навів щодо цього мотивів, не встановив фактичні обставини і не визначив відповідні до них правовідносини, що потягло за собою скасування рішення суду першої інстанції; не звернув увагу, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано позовну давність.

6 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

8 листопада 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року, які мотивовані тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим і ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_6 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 3 квітня 1997 року відповідачем розірвано попередній шлюб (свідоцтво про розірвання шлюбу від 03 квітня 1997 року).

З 4 грудня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2008 року шлюб між сторонами розірвано.

Судами встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали спірну двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, яка зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Жидковим В.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1487, реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 11 травня 2006 року за реєстраційним номером 14427215.

Суд апеляційної інстанції, витребувавши нотаріальну справу відносно укладеного вищевказаного договору купівлі-продажу спірної квартири, встановив, що у цій нотаріальній справі знаходиться заява позивача від 11 квітня 2006 року на ім`я нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидкова В.Ю. і зареєстрована в реєстрі за № 1486, за змістом якої ОСОБА_4 відомо про намір його дружини ОСОБА_6 придбати шляхом купівлі-продажу спірну квартиру, яка буде їх спільною сумісною власністю і дає згоду на купівлю за 10 000 грн вказаної квартири. З діями своєї дружини, які відповідають інтересам сім`ї, він повністю згоден і не має заперечень проти оформлення у нотаріальній конторі договору купівлі-продажу згаданої квартири на ім'я ОСОБА_6 Він підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири, є їх спільною сумісною власністю, договір купівлі-продажу, з текстом якого він ознайомлений, укладається дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному і вільному волевиявленню.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи сторін та надані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач брав участь у набутті права власності на спірну квартиру, в той час як особиста приватна власність відповідача на цю квартиру не підтверджена.

Також судом апеляційної інстанції надано оцінку доводам відповідача про те, що спірна квартира придбана нею за кошти від продажу домоволодіння, яке їй належало на праві особистої власності, з подальшим укладанням неодноразових правочинів з купівлі та продажу нерухомого майна та дійшов обґрунтованого висновку, що вказані обставини не є підставою для визнання спірної квартири особистою власністю відповідача, оскільки спростовується вищенаведеними доказами нотаріальної справи відносно купівлі спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя - сторін у справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира, яка придбана за час зареєстрованого шлюбу подружжя - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача, а тому позивач має право власності на частину спірної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Аргументи касаційної скарги про обґрунтованість застосування судом першої інстанції позовної давності до спірних правовідносин за заявою відповідача у суді першої інстанції, то суд апеляційної інстанції надав відповідну оцінку цим обставинам з урахуванням наданих доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для висновку про пропуск позовної давності.

За таких обставин оскаржуване рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим і ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Крат

В. М. Коротун

В. П. Курило