АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/7111/15-ц 22-ц/774/7/К/18
Справа № 182/7111/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/7/К/18 суддя Шестакова З.С.
Категорія № 27 (IV) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Кислиця І.В.,

за участі: представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - Попова Євгена Васильовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційні скарги приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та визнання договору іпотеки недійсним, який під час розгляду справи уточнила (а.с. 47-51 том 1) та в обґрунтування позову зазначила, що 28 квітня 1990 року між нею та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.

З часу укладення шлюбу і по теперішній час вони постійно проживають в квартирі АДРЕСА_1 та 18 листопада 2004 року за спільні кошти в період шлюбу приватизували зазначену квартиру, про що 20 грудня 2004 року управлінням ЖКГ м. Нікополя було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_5

06 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір № 0. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 06 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 0/03 квартири АДРЕСА_1.

На час укладання даного договору іпотеки, вона не надавала згоди для передачі спірної квартири в іпотеку. Крім того, на час укладання договору іпотеки в даній квартирі проживала та на даний час проживає їхня неповнолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому вважає, що договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку з Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються.

Позивач просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як об'єкта права спільної сумісної власності.

Визнано недійсним договір іпотеки №0/03 від 06 лютого 2008 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 06 лютого 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 146.

Виключити з Державного реєстру іпотек, реєстраційний запис тип обтяження, зареєстрований 06 лютого 2008 року, стосовно майна, що було предметом іпотеки договору №0/03 від 06 лютого 2008 року, внесеного приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як об'єкта права спільної сумісної власності.

Визнано недійсним Договір іпотеки №0/03 від 06 лютого 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 06 лютого 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 146.

Виключено з Державного реєстру іпотек, реєстратором якого є державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, реєстраційний запис тип обтяження, зареєстрований 06 лютого 2008 року, стосовно майна, що було предметом іпотеки договору № 0/03 від 06 лютого 2008 року, внесеного приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3

В апеляційній скарзі третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Зазначає, що судом не враховано те, що ПАТ «УкрСиббанк» на даний час не є іпотекодержателем квартири за спірним іпотечним договором, а є - ТОВ «Кей-Коллект», який не був притягнутий до участі у справі, а також судом не був витребуваний договір поруки, за яким позивач є поручителем свого чоловіка ОСОБА_5 за кредитним договором.

Крім того, судом не надано оцінки тому, що на момент посвідчення іпотечного договору, ним від ОСОБА_5 була відібрана заява, в якій він заявляє, що право користування квартирою, яка є предметом іпотеки, у неповнолітніх дітей відсутнє, а неповнолітній син ОСОБА_6 зареєстрований разом з матір'ю за іншою адресою.

На думку апелянта, позивачем не доведено того, що спірна квартира була приватизована за спільні сімейні кошти, оскільки відповідно до діючого на той час законодавства, якщо загальна площа квартири перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, або грошима.

Також апелянт вважає, що позивач знала про наявність іпотечного договору, оскільки була поручителем свого чоловіка за кредитним договором та в договорі поруки зазначено про заставу спірної квартири, проте не заявила свого заперечення проти укладання та нотаріального посвідчення договору іпотеки.

Крім того зазначає, що судом не було з'ясовано факту реєстрації місця проживання в іпотечній квартирі неповнолітнього сина позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 на момент посвідчення іпотечного договору, а також факту реєстрації самої позивачки ОСОБА_4 на момент приватизації квартири.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Зокрема зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» 12.12.2011 року придбало право вимоги за кредитним договором № 0 від 06.02.2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк» на підставі Договору факторингу № 1 від 12.12.2011 року, а також 12.12.2011 року за Договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ПАТ «УкрСиббанк» здійснив відступлення права вимоги до ОСОБА_5 за іпотечним договором № 0/03 від 06.02.2008 року на користь ТОВ «Кей-Колект». Проте, судом не було залучено до участі у справі ТОВ «Кей-Колект», яке є іпотекодержателем спірної квартири, в якості правонаступника ПАТ «УкрСиббанк».

Вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що зміст іпотечного договору суперечить положенням Цивільного Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави. ОСОБА_5 не заперечує, що, укладаючи договір іпотеки, від діяв свідомо, добровільно та усвідомлював наслідки укладання цього договору. Спірний договір іпотеки укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчений та спрямований на реальне настання правових наслідків.

На думку представника ТОВ «Кей-Колект», судом не звернуто уваги на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_8, який, укладаючи договір іпотеки, засвідчив, що укладанням цього договору не порушені права та інтереси третіх осіб, а також не порушені права дітей.

Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, зо спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_5 безоплатно отримав її у приватну власність у 2004 році, використавши своє право на приватизацію.

Крім того, судом не було з'ясовано, чи мала неповнолітня дитина позивача право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору. На момент посвідчення спірного правочину у нотаріуса не було підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на його укладення, оскільки жодні відомості про наявність права користування квартирою малолітньою дитиною, були відсутні.

Також апелянт зазначає, що судом не звернуто увагу на те, що іпотекодавець ОСОБА_5 засвідчив, що укладанням іпотечного договору не порушені права та інтереси третіх осіб, а також не порушені права дітей. Також останнім була надана довідка про те, що неповнолітня дитини ОСОБА_6 не проживав та не був зареєстрований АДРЕСА_1.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач, повідомлена в порядку ч.5 ст. 130 ЦПК України через вручення повістки своєму представнику, належним чином про час та місце розгляду справи завчасно 19.12.2017 року та представник позивача, не з'явились. Крім того, судом апеляційної інстанції на адресу позивача, зазначену нею в позовній заяві неодноразово направлялись повідомлення про час та місце розгляду справи, проте вказані повідомлення повертались без вручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Таким чином, судом апеляційної інстанції було вчинено всі необхідні дії для скерування вручення позивачеві судових повідомлень про час та місце розгляду справи.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» та третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 також повідомлені про розгляд справи належним чином.

Відповідач по справі ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 - 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання позивача та її представника, відповідача ПАТ «УкрСиббанк» та третьої особи,які належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, що свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 2 статті 43 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, колегія суддів визнала неявку позивача, відповідача ПАТ «УкрСиббанк» та третьої особив судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладання ОСОБА_5 правочину, предметом якого є житлове приміщення, право користування яким мав на той час неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, без попередньої згоди органу опіки та піклування, є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним, на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено Кредитний договір № 0.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 06 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено Договір іпотеки № 0/03 про передачу банку в іпотеку квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Судом встановлено, що на момент укладення договору ОСОБА_5 було надано Банку довідку Житлово-експлуатаційної контори № 1, за підписом начальника КП «ЖЕО-1» - ОСОБА_9, паспортиста - ОСОБА_10, бухгалтера - ОСОБА_12, яка завірена мокрою печаткою підприємства та згідно до якої, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 де мешкає ОСОБА_5, зареєстрованих, осіб окрім останнього, не значиться, та в графі склад сім'ї зазначений «прочерк», зазначена довідка датована 31 січня 2008 року.

Крім того слід зауважити, що відповідно до довідки, виданої Квартальним комітетом № 10 м. Нікополя ОСОБА_4, малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає за адресою: АДРЕСА_7. Зазначена довідка датована 05.02.2018 року та видана для пред'явлення в Банк.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до частини другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-384цс15.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітня дитина не мала права власності на спірну квартиру, в спірній квартирі на момент укладення договору іпотеки не була зареєстрована та фактично не мешкала, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Оскільки, ухвалене у справі рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, воно підлягає скасуванню.

Під час розгляду судом апеляційної інстанції даної цивільної справи, після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про його смерть.

Правонаступників після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, судом апеляційної інстанції не встановлено, оскільки згідно відповідей першої Нікопольської державної нотаріальної контори та другої Нікопольської державної нотаріальної контори, спадкова справа після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, не заводилась. Інформація, щодо зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 - відсутня.

Пунктом 7 частини 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі у разі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

За змістом зазначеної норми процесуального права вбачається, що закриття провадження у справі з підстав, визначених в ст.255 ЦПК України, є наслідком скасування судового рішення, що є предметом апеляційного оскарження.

Оскільки питання про скасування оскаржуваного рішення колегією суддів вирішено, то підлягає вирішенню питання щодо закриття провадження у справі з підстави, передбаченої п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення у справі - скасуванню відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України із закриттям провадження з підстави, передбаченої п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та визнання договору іпотеки недійсним - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 січня 2018 року.

Головуючий:

Судді: