Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2364/16-ц Головуючий у 1-й інст. Бондарчук В. В.
Категорія 21 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Григорусь Н.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання нікчемності та недійсності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину і припинення права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 вересня 2017 року, яке ухвалено суддею Бондарчуком В.В. в м. Житомирі

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати нікчемним і недійсним відповідно до положень ст. 228 ЦК України договір дарування від 03 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що відповідно до рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 13.10.2015 року, яке набрало законної сили, було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 із виплатою їй з депозитного рахунку суду грошової компенсації вартості майна. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_3 право власності на 1/12 частину даної квартири за кожним та виселено ОСОБА_4 зі спірного помешкання. В подальшому, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 звернулися до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області з питанням щодо державної реєстрації права власності на 1/12 частину квартини. Однак, державним реєстратором було відмовлено в здійсненні державної реєстрації у звязку з тим, що право власності на це майно зареєстровано за іншою особою. Позивачам стало відомо, що було укладено правочин по відчуженню ОСОБА_5 1/6 частини квартири ОСОБА_4 У звязку з чим, з метою захисту своїх законних прав на нерухоме майно, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 18 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що апелянт вже була визнана власником частки спірної квартири згідно заочного рішення від 06 травня 2014 року по цивільній справі №296/784/12-ц, яке було скасовано, проте воно є ідентичним по суті з остаточним рішенням від 13.10.2015 року по вказаній справі. Відповідачі були обізнані про існування зазначеного рішення суду, проте, після скасування заочного рішення по вказаній справі уклали договір дарування частки спірної квартири. На думку апелянта, відсутність застережень про існування заборон в Реєстрі речових прав застережень на момент вчинення оспорюваного правочину не може свідчити про відсутність порушень в діях відповідачів. Апелянт вважає, що укладення оспорюваного правочину, при обізнаності обох сторін правочину про судовий спір з приводу цього майна, вказує на злий намір сторін щодо відчуження частини спірної квартири в період розгляду цього спору судом, а відтак є таким, що порушує публічний порядок.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідачі та представник ОСОБА_7 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі по справі, на момент укладення договору дарування, не набули права власності на спірну частину квартири, а тому цей договір не порушує публічний порядок і не може бути спрямований на порушення конституційних та законних прав ОСОБА_5 щодо розпорядження належним їй майном, а також не може бути спрямованим на незаконне заволодіння майном позивачів.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно зі ч.1 ст. 717, ч.2 ст.719, ч.4 ст. 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Судом встановлено, що згідно рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 14.07.2013 року було визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3, що в м. Житомирі.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10928329 від 15 жовтня 2013 року, за ОСОБА_5, на підставі вищевказаного рішення суду, зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2.

На підставі договору дарування 1/6 частки квартири від 03 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 отримав як дарунок у власність 1/6 частки квартири №97, що знаходиться в м. Житомирі по вул. Бородія, в будинку №32/98.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17277398 від 03.02.2014 року за ОСОБА_4, на підставі вищевказаного договору дарування, зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3, що в м. Житомирі.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13.10.2015 року було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_5, відповідно по 1/12 ч. кожному; визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням квартири АДРЕСА_6 та виселено ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

В свою чергу, рішенням №27181704 від 17 грудня 2015 року державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_8 відмовила у державній реєстрації права власності на квартиру № 97, що розташована м. Житомир, вул. Бородія 32/98 за ОСОБА_3, оскільки було встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на заявлений обєкт нерухомого майна, вже зареєстровано за іншою особою на підставі договору дарування 1/6 частки квартири посвідченого приватним нотаріусом в 2014 році.

Заявляючи позовні вимоги про визнання нікчемним та недійсним договору дарування від 03 лютого 2014 року позивачі вказували саме на порушення публічного порядку.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Статтями 12, 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_5, набувши у встановленому законом порядку право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_5, відчужила її за договором дарування ОСОБА_7, розпорядившись своєю власністю. Крім того, оспорюваний договір дарування майна укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено; сторони мали повну цивільну дієздатність та підтвердили, що цей договір дарування не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; сторони за цим договором виконали свої обовязки. Також на час укладення даного договору позивачі право власності на спірну частину квартири не набули.

Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а саме, що спірний договір дарування посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, спрямований на порушення саме публічного порядку, конституційних прав і свобод громадянина та вини сторін договору у намірі його порушити, а відтак є таким, що порушує саме публічний порядок.

Також судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимоги про визнання припиненим права власності відповідачів на 1/6 частину квартири та визнання недійсним запису про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання договору дарування нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно зясував обставини справи, в результаті чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час ухвалення рішення, а саме : невирішення позовних вимог до ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки зі змісту даного рішення вбачається, що судом були розглянуті та вирішені всі вимоги позивачів, в тому числі і до відповідача ОСОБА_5, а не зазначення її в тексті самого рішення було усунуто судом шляхом постановлення ухвали від 17.10.2017 року про виправлення описки в порядку ст. 219 ЦК України (в ред. Закону 1618-ІV від 18.03.2004р.).

Крім того, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.3 ст. 376 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 вересня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 17 січня 2018 року

Головуючий : Судді :