Головуючий у 1-й інстанції Хараджа Н.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Маріупольська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що він є власником домоволодіння, розташованого по. вулиці Комунарів. 45 в місті Марі¬уполі, Донецької області, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею близько 0.0534 га, яка була виділена його батьку в постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку та госпо¬дарських будівель. Поряд з його домоволодінням, по вулиці Комунарів, 45 в місті Маріуполі Донецької області, розташоване домоволодіння ОСОБА_3, яка побудувала, без відповідних дозволів та погоджень із орга¬нами державного управління та органами місцевого самоврядування гараж, розмістивши будівлю гаража на межі, що розділяє їх земельні ділянки, впритул до належного йому гаража, внаслідок чого атмосферні опади з покрівлі гаража, належного відповідачці, потрапляють під стіну належного йому гаража, та псує її. Оскільки у добровільному порядку знести дану будівлю (гараж) відповідачка не погоджується, просить зобовязати відповідачку усунути перешкоди в користуванні його земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого гаражу за адресою: місто Маріуполь Донецької області, вулиця Комунарів, 45.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування земельною ділянкою,третя особа: Маріупольська міська рада, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2017 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що він набув після батька право користування земельною ділянкою. Отже, може вимагати усунень будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема, і у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення або перебудови гаражу, який самочинно побудований відповідачем на межі земельних ділянок з порушенням будівельних норм і правил, яким передбачено, що відстань до межі сусідньої ділянки від стіни треба приймати не менш 1.0м.

У судове засідання не зявився представник третьої особи Маріупольської міської ради, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. (а.с.145-147)

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який просив задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5, який просив судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19474515 від 09 липня 2008 року, виданого Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 7-1307 від 27 червня 2008 року, належить будинок, розташований за адресою: місто Маріуполь, вулиця Комунарів, 45. (а.с.8)

Відповідно до зазначеного свідоцтва про право на спадщину, спадкове майно ОСОБА_2 складається з житлового будинку з належними до цієї частки побудовами подвіря. На земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ. А-1, не житлова прибудова літ. А1-1, сарай з погрібом літ. В-1, В/п, два сарая літ. Б-1, Г-1, гараж літ. Д-1, вбиральня літ. Е-1, огорожа літ. 1, мостіння-1. (а.с.7)

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Жданівським бюро технічної інвентаризації 13 вересня 1988 року, домоволодіння за адресою: місто Маріуполь, вулиці Комунарів, 45 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-5484 від 01 вересня 1988 року, належить ОСОБА_3 (а.с.60)

Згідно листа Управління Держгеокадастру у місті Маріуполі Донецької області від 05 грудня 2016 року, відомості щодо надання у власність (користування) земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Маріуполь, вул. Комунарів, 45, станом на 01 січня 2013 року як позивачу так і відповідачу відсутні. (а.с.69)

У відповідності до листа Управління земельних відносин Маріупольської міської ради від 09 жовтня 2017 року , 06 жовтня 2017 року спеціалістами Управління земельних відносин здійснено виїзд за адресою: місто Маріуполь, вулиця Таврійська (Комунарів), 45, в ході якого встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використовуються земельні ділянки, розташовані за адресою: місто Маріуполь, вулиця Таврійська (Комунарів), 45 та місто Маріуполь, вулиця Таврійська (Комунарів), 45/209, відповідно. Правовстановлюючі документи на обидві земельні ділянки відсутні. Самовільно побудованих будівель та захвату земельної ділянки ОСОБА_2, а також порушення вимог земельного законодавства не виявлено. (а.с.117)

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовий механізм переходу прав на землю, повязаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 ЗК України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебувала у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

З 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У свою чергу, громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 набув право власності на жилий будинок № 45 по вул. Комунарів в м. Маріуполі у порядку спадкування після смерті батька 27.06.2008 року. При цьому в свідоцтві про право власності на спадщину відсутні відомості про розмір земельної ділянки, на якій розташований спадковий будинок. ( а.с.7)Технічна документація на даний будинок також не містить посилання на розмір земельної ділянки, на якій він знаходиться. Будь-які документи про право власності або користування земельною ділянкою, розмір цієї ділянки та її зовнішні межі також відсутні.

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 з 01.09.1988 року є спадкоємцем будинку № 45/209 по вул. Комунарів в м. Маріуполі після померлого батька. Документи на землю щодо права власності або користування також відсутні.

Крім того, у позовній заяві позивач стверджує, що отримати Державний акт на землю не має можливості, так як межі земельної ділянки , відповідно до зовнішніх меж земельної ділянки, які виготовлені спеціалістом, не відповідають дійсності. ( а.с. 2)

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з письмових документів, на межі земельних ділянок, що фактично використовують сторони, побудовані два гаражі, які стоять впритул один до одного. ( а.с. 14)

Як пояснили сторони в апеляційному суді, гараж літ Г на земельній ділянці, якою користується відповідачка ОСОБА_3, та який просить знести ОСОБА_2 , побудований у 1967 році зі згоди колишнього власника суміжної земельної ділянки батька позивача ОСОБА_6 У свою чергу, батько позивача ОСОБА_6 у 1963 році побудував гараж також на межі земельної ділянки.

З метою повного та всебічного зясування обставин справи,на клопотання позивача ОСОБА_2, ухвалою суду від 27 червня 2017 року була призначена комплексна судова будівельно-технічна експертиза , із залученням в якості експерта фахівця в галузі геодезії для зясування питання відповідності на місцевості меж земельних ділянок , що перебувають у користуванні сторін з цільовим призначенням для обслуговування будинків та плану в технічних паспортах БТІ та зясування питання, чи відповідає збудований ОСОБА_7 гараж вимогам будівельних норм та правил.( а.с.108)

Згідно листа ФОП експерта ОСОБА_8, якому було доручено проведення вказаної експертизи, вартість останньої не була сплачена позивачем ОСОБА_2, а тому ухвала суду про її призначення була повернута без виконання.(а.с.113)

У відповідності до ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цим кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи законних інтересів.

Враховуючи обставини справи, судова колегія погоджується з висновками суду, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які б підтвердили існування порушень з боку відповідачки відносно земельної ділянки позивача, якою він користується, у свою чергу, позивач не надав доказів щодо меж на місцевості земельної ділянки, яка належить йому на праві користуванні.

Крім того, у обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_3 здійснила самочинне будівництво гаражу, та самочинне будівництво порушує його права як користувача земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Разом з цим, відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину від 01.09.1988 року за № 1-5484 домоволодіння за адресою: місто Маріуполь, вулиці Комунарів, 45 є спадковим майном, спадкоємцем якого є ОСОБА_3 До складу спадщини входить як жилий будинок з надвірними спорудами, так, зокрема, і гараж літ.Г

Згідно до реєстраційного посвідчення, виданого Жданівським бюро технічної інвентаризації 13 вересня 1988 року, домоволодіння за адресою: місто Маріуполь, вулиці Комунарів, 45 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-5484 від 01 вересня 1988 року, належить на праві приватної власності ОСОБА_3О.( а.с. 60)

Отже, дане майно, зокрема, і гараж лит.Г, який просить знести позивач, належить на праві приватної власності відповідачці, та підстав вважати його самочинним будівництво не має.

Крім того, згідно листа Управління земельних відносин Маріупольської міської ради від 09 жовтня 2017 року , 06 жовтня 2017 року спеціалістами Управління земельних відносин здійснено виїзд за адресою: місто Маріуполь, вулиця Таврійська (Комунарів), 45, в ході якого встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використовуються земельні ділянки, розташовані за адресою: місто Маріуполь, вулиця Таврійська (Комунарів), 45 та місто Маріуполь, вулиця Таврійська (Комунарів), 45/209, відповідно. Правовстановлюючі документи на обидві земельні ділянки відсутні. Самовільно побудованих будівель та захвату земельної ділянки ОСОБА_2, а також порушення вимог земельного законодавства не виявлено. (а.с.117)

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 18 січня 2018 року.

Судді Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_9

ОСОБА_10