АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/388/2018 Головуючий в 1-й інстанції -Арапіна Н.Є.
755/9479/16-ц Доповідач Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді - Чобіток А.О.

суддів - Соколової В.В., Шебуєвої В.А.

при секретарі - Луговому Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивач пред'явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2013 року кожному зі сторін належить по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1, проте відповідач перешкоджає йому користуватися своєю часткою квартири, утримувати її в належному стані, квартира знаходиться в антисанітарному стані, ОСОБА_1 не сплачує з 2010 року комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість . Крім того, ОСОБА_1 має інше житло.

Посилаючись на оцінку квартири, вартість Ѕ частини якої складає - 315725 грн., позивач просить припинити право власності відповідача на Ѕ частину спірної квартири, зобов'язавши його сплатити ОСОБА_1 315725 грн..

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Припинено право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_9. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку АДРЕСА_10 В рахунок виплати компенсації Ѕ частки АДРЕСА_9 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки майна в розмірі 315725,00 грн., що внесена ОСОБА_2 загальною сумою 315725,00 грн. на депозитний рахунок Дніпровського районного суду містка Києва. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3157,25 грн..

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірна квартира є її єдиним житлом, судових повісток вона не отримувала, оскільки у квартирі АДРЕСА_11 не проживає, у зв'язку з чим не була обізнана про розгляд справи , до того ж вона не погоджується зі звітом стосовно оцінки квартири і вважає його невідповідним дійсної вартості квартири.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначав, що судові повістки відповідачу направлялись за адресою спірної квартири № АДРЕСА_9 , ОСОБА_1 має житло за адресою : АДРЕСА_2, у якій прописана з 1998 року, спірна квартира є неподільним майном, між ним та ОСОБА_1 виникли неприязні відносини, внаслідок чого спільне володіння і користування квартирою є неможливим, а проведена ним оцінка квартири відповідає її дійсній вартості.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_3 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2013 року, яким визнано право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 - в порядку спадкування за заповітом після померлого 15.12.2009 року ОСОБА_3 та визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаної квартири - в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4, який був батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.10-15).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_4 та вселено ОСОБА_2 (а.с.16-18).

Адвокатом ОСОБА_5, який діяв на підставі договору в інтересах ОСОБА_1, 17.09.2014 року до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва подано заяву про призначення добровільного виконання рішення зі сторони ОСОБА_1 на 20.10.2014 року (а.с.21).

Відповідно до акту державного виконавця від 30.09.2014 року ОСОБА_6 вселено до квартири № АДРЕСА_9 та надано ключ від вхідних дверей (а.с.22).

Згідно із актом обстеження квартири АДРЕСА_5 у м. від 05.11.2014 року, затвердженого начальником ЖРЕО-403, на момент обстеження встановлено, що квартира знаходиться в антисанітарному стані, при візуальному огляді, ремонтні роботи в квартирі не проводились на протязі тривалого часу, електропроводка перебуває в занедбаному стані. На час обстеження в квартирі проживає ОСОБА_1 (а.с.27).

Актом обстеження квартири АДРЕСА_5 у м. від 06.02.2015 року, затвердженого начальником ЖРЕО-403, ОСОБА_2 приведено належну йому на праві власності частину квартири до належного стану та виконано її ремонт. ОСОБА_1 в квартирі не проживає, але продовжує створювати антисанітарні умови, які унеможливлюють проживання іншого власника (а.с.28).

ОСОБА_1 неодноразово створювала перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належною йому на праві власності частиною квартири, що підтверджується відповідними висновками Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві (а.с.29-32, 34).

Постановами державного виконавця від 19.05.2015 року та від 26.08.2015 року відновлено виконавчі провадження за виконавчими листами №755/6769/14-ц, виданими 29.08.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва, з підстав перешкоджання ОСОБА_1 проживанню ОСОБА_2 у приміщенні, в яке його вселено (а.с.36,37).

Відповідно до акту державного виконавця від 21.01.2016 року ОСОБА_6 примусово вселено до квартири АДРЕСА_6, шляхом надання ключів від верхнього замка дверей, нижній замок був знятий, оскільки від нього відсутні ключі (а.с.38).

24.02.2016 року заступник начальника ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві звернувся до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві з поданням, в якому просив відкрити кримінальне провадження за ст..282 КК України за невиконання ОСОБА_1 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року (а.с.52-54).

Згідно із технічним паспортом квартира АДРЕСА_4 складається з двох суміжних кімнат, кухні, вбиральні, ванної кімнати, балкону, двох коридорів та вбудованої шафи. Жила площа квартири - 23,1кв.м., загальна площа - 38,4 кв.м. (а.с.40-42).

Відповідно до довідки КЦ «Центр Комунального сервісу» № 2469 від 25.05.2016 року в двокімнатній квартирі , розташованій за адресою: АДРЕСА_7 проживають та зареєстровані 7 осіб, у тому числі ОСОБА_2 (а.с.43).

Згідно із довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві від 16.06.2016 року місце проживання відповідача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_11 ( а.с. 64) .

За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації від 08.09.2016 року №11739 (И- 2016) , станом на 01.01.2013 року , АДРЕСА_8 на праві власності не зареєстрована (а.с.105).

Згідно із звітом про незалежну оцінку житлової двокімнатної квартири АДРЕСА_4 від 26.05.2016 року, виготовленого ТОВ «Майнекс» на замовлення ОСОБА_2, її ринкова вартість складає 631 450 грн. ( а.с.44-45).

31.08.2016 року ОСОБА_2 внесено на депозитний рахунок суду першої інстанції 315 575,00 грн., а 01.09.2016 року 150,00 грн. ( а.с.95-96).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України у редакції 2004 року , законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції встановив та виходив з того, що спільне володіння та користування майном сторонами є неможливим, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача , врахувавши при цьому правову позицію Верховного Суду України з вказаного питання.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, що з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, законодавцем передбачено можливість припинення права власності особи на частку у спільному майні .

Оцінюючи надані позивачем докази щодо неможливості спільного володіння та користування спірною квартирою ( судове рішення про вселення ОСОБА_2, документи правоохоронних органів щодо звернення

ОСОБА_2 про перешкоди з боку ОСОБА_1 у проживанні та користуванні спірною квартирою, неодноразове примусове вселення позивача органами виконавчої служби ) , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що між сторонами дійсно виникли неприязні стосунки, що не оспорюється останніми.

Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами існує тривалий конфлікт , що унеможливлює володіння та користування спільним майном, яке є неподільним, внаслідок чого спільне його володіння та користування відповідачем та позивачем неможливе , що і було враховано судом першої інстанції при вирішенні даної справи.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки ОСОБА_1 має постійне зареєстроване місце проживання за адресою : АДРЕСА_11 , а з набранням законної сили рішенням суду першої інстанції вона отримає компенсацію належної їй частки, яка становить 315 575,00 грн..

Будь-яких доказів того, що вказаної суми буде недостатньо для придбання житла , як про це зазначає відповідач, останньою не надано та на наявність таких не вказано.

Зазначаючи про те, що спірне житло є її єдиним житлом, ОСОБА_1 інформацію вказану у довідці адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві від 16.06.2016 року про те, що з 1998 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11, не спростувала .

При цьому ОСОБА_1 спірну квартиру не утримує, про що свідчить довідка обслуговуючої установи про наявність боргу за комунальні послуги, яка перевищує 10 000,00 грн. , у квартирі не проживає та наміру компенсувати позивачу його частку у спірній власності не має.

Будь-яких доказів того, що позивач перешкоджає ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі, як вона про це зазначає, останньою не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що вартість спірної квартири за звітом про незалежну оцінку майна, надану позивачем, є заниженою відповідно до ринкової вартості спірного житла, на увагу не заслуговують з наступних підстав.

Під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 надано звіт про незалежну оцінку ринкової вартості Ѕ частини спірної квартири, складений ПП «Корус», за яким вартість Ѕ частини квартири станом на 01.06.2017 року складає - 391590 грн..

За клопотанням відповідача, судом апеляційної інстанції 07.09.2017 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо визначення дійсної вартості Ѕ частини спірної квартири, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Витрати за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1, про що остання була достовірно обізнана.

30.11.2017 року матеріали цивільної справи було повернуто до суду апеляційної інстанції без виконання ухвали про призначення експертизи, внаслідок того, що ОСОБА_1 не було оплачено витрати за проведення експертизи.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України у редакції 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Такі ж самі положення має і Цивільний процесуальний Кодекс України у редакції 2017 року ( ч. 3 ст. 12).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження відповідача про те, що вартість спірної квартири за звітом про незалежну оцінку майна, надану позивачем, є заниженою відповідно до ринкової вартості спірного житла, є безпідставним.

При цьому, оцінюючи надані сторонами звіти про оцінку вартості спірної квартири, суд апеляційної інстанції не визнає звіт про оцінку квартири , наданий ОСОБА_1 належним та допустимим доказом на підтвердження дійсної вартості Ѕ частини спірної квартири, оскільки як вбачається з його змісту, то оцінка ПП «Корус» проводилась без огляду об'єкта за інформацією та вихідними даними, наданими замовником ОСОБА_1, у результаті якої встановлено, що вартість Ѕ частини спірної квартири може становити 391590 грн..

Тобто даний доказ містить ознаки припущення, що суперечить нормам процесуального права, внаслідок чого не приймається судом апеляційної інстанції .

Звіт щодо дійсної вартості спірної квартири, наданий ОСОБА_2 , ознак припущень не містить.

Будь-яких інших порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б призвели до безумовного скасування рішення суду, що ухвалене судом першої інстанції за нормами ЦПК у редакції 2004 року, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: