ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 645/5120/16-ц

провадження № 22ц/818/747/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року в складі судді Ульяніч І.В.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 1983 року вона разом з її чоловіком ОСОБА_2 та їхнім сином ОСОБА_3 переїхали по обміну з квартири АДРЕСА_1 державного житлового фонду до квартири АДРЕСА_2 житлово-будівельного кооперативу «Дружба-2».

Зазначила, що її чоловік повністю сплатив вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_2 одноразовим внеском у розмірі вартості квартири шляхом переказу 02 грудня 1983 року на рахунок житлово-будівельного кооперативу «Дружба-2» відповідної суми з її ощадної книжки, рахунок № НОМЕР_1 у Держтрудощадкасі СРСР № 6212 в м. Харкові, на якій вони зберігали свої спільні заощадження при вступу ОСОБА_2 до кооперативу. Таким чином, ОСОБА_2 набув право власності на вказану квартиру.

Вказала, що при передачі даної квартири у володіння їхньому сину ОСОБА_3 та при її з чоловіком переїзді у грудні 1986 року до нової квартири АДРЕСА_3, немає спору, і вона з відповідачем не мали перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2, оскільки їхній син довгий час проживав у квартирі один і часто був у відрядженні.

Зазначила, що підставою для реєстрації 06 березня 1996 року квартири АДРЕСА_2 у Харківському міському бюро технічної інвентаризації станом на 31 грудня 2012 року є довідка правління житлово-будівельного кооперативу «Дружба-2» від 04 січня 1996 року, в якій підтверджується факт виплати вартості даної квартири повністю одноразовим внеском у 1983 році, та їхній син ОСОБА_3 визнається володільцем даної квартири.

Вказала, що їхній син ОСОБА_3 заповіту не складав, і з 1987 року по день смерті у 2015 році зареєстрований у спірній квартирі один. Пайових внесків він не робив та ані їй, ані відповідачу кошти одноразового внеску на рахунок кооперативу не поверталися, отже правомірне володіння спірною квартирою їхнім сином повинно вважатися припиненим.

Проте, право власності відповідача на спірну квартиру не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Просила визнати за нею право спільної часткової власності на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 31,5 кв. м., житловою площею 18,5 кв. м.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; виправити невідповідний доказам висновок, викладений на п'ятій сторінці ухвали Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року по справі № 645/5733/16-ц замінивши невідповідний висновок: «Дійсно, з 02 грудня 1983 року по 17 грудня 1986 року ОСОБА_3 був членом житлово-будівельного кооперативу «Дружба-2» та в грудні 1983 року повністю сплатив вартість спірної квартири» на належний висновок: «Дійсно, з 02 грудня 1983 року по 17 грудня 1986 року ОСОБА_2 був членом житлово-будівельного кооперативу «Дружба-2» та в грудні 1983 року повністю сплатив вартість спірної квартири».

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала вимоги позовної заяви. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем у 1983 році повністю виплачений пайовий внесок, тому він став власником спірної квартири; що судом не враховано показання свідка, яка підтвердила факт виплати саме ОСОБА_2 у 1983 році при вступі до кооперативу повної вартості спірної квартири та повернення їй повної вартості пайового внеску за квартиру, як члену кооперативу, який вибув; що з метою поліпшення житлових умов відповідач вступив до членів іншого кооперативу та сплатив перший внесок за другу квартиру і у грудні 1986 року вони переїхали, передавши свою повністю викуплену спірну квартиру у володіння та користування їхньому сину ОСОБА_3; що саме придбання відповідачем другої квартири та його вступ до членів ЖБК «Металург-2» були єдиною підставою для рішення загальних зборів членів ЖБК «Дружба-2» від 28 грудня 1986 року про виключення відповідача з членів цього кооперативу та прийняття їхнього сина ОСОБА_3; що правомірне володіння спірною квартирою ОСОБА_3 вважається припиненим з моменту його смерті; що рішенням загальних зборів членів ЖБК «Дружба-2» від 28 грудня 1986 року про передачу майна її чоловіка у володіння і користування їхньому сину не може бути підставою для відчуження майна її чоловіка та підставою виникнення права власності на дану квартиру у їхнього сина; що на час вступу до членів ЖБК «Дружба-2» ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, отже третя його дружина ОСОБА_5 ніяк не могла претендувати на ? частину спірної квартири.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Бурлака І.В. від 20 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області в складі колегії суддів Бурлака І.В., Кружиліної О.А., Яцини В.Б. від 27 вересня 2018 року призначено справу до розгляду.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

16 жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу справ між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 645/5120/16-ц (22ц/818/747/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року в складі колегії суддів Бурлака І.В., Кіся П.В., Яцини В.Б. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що спірна квартира є об'єктом права спільної часткової власності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07 січня 1950 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Дружба-2» від 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали і були зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 в період з 07 лютого 1984 року по 17 грудня 1986 року.

Також, в даній квартирі був зареєстрований ОСОБА_3 з 07 лютого 1984 року по день смерті, до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки ЖБК «Дружба-2» від 12 лютого 2016 року будинок № 13 по улиці Танкопія в м. Харкові ЖБК «Дружба-2» прийнято в експлуатацію у 1964 році як будинок АДРЕСА_2, який значився, як будинок АДРЕСА_2 до 1985 року, коли його номер змінено на АДРЕСА_2.

Із довідки ЖБК «Дружба-2» від 14 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 був членом ЖБК «Дружба-2» з 02 грудня 1983 року по 17 грудня 1986 року та проживав в АДРЕСА_2. Вартість квартири в сумі 2159,47 рублів виплачена повністю одноразово згідно обмінного ордеру № 7692 від 02 грудня 1983 року.

Згідно обмінного ордеру № 7692 від 02 грудня 1983 року ОСОБА_2 надано дозвіл зайняти по обміну з ОСОБА_7 в будинку АДРЕСА_4 житлову площу, яка складається з однієї кімнати площею 19,0 кв. м.

З копії ощадної книжки ОСОБА_1, вбачається, що з рахунку № НОМЕР_1 у Держтрудощадкасі СРСР № 6212 в м. Харкові на рахунок ЖБК «Дружба-2» 02 грудня 1983 року перераховано кошти 2159,47 рублів.

28 листопада 1986 року виконавчим комітетом Дзержинської Ради народних депутатів м. Харкова ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення № 004506 із сім'єю з двох осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 29,68 кв. м., яка складається з двох кімнат в квартирі АДРЕСА_3.

Як вбачається з повідомлення Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 грудня 2015 року № 447, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 31 грудня 2012 року кооперативна квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_3, на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Дружба-2» від 04 січня 1996 року.

Відповідно до довідки ЖБК «Дружба-2» від 04 січня 1996 року ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та був власником даної квартири. Вартість кооперативної квартири 2159,47 рублів в цінах 1984 року. Перший внесок в сумі 2159,47 рублів виплачено в 1983 році. Пай виплачено повністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2.

Зі спадкової справи № 445/2015, що була відкрита після смерті ОСОБА_3, вбачається, що спадщину після його смерті прийняли: його дружина ОСОБА_5, його дочка ОСОБА_9, що підтверджується відповідними заявами. Мати спадкодавця ОСОБА_1 відмовилась від спадщини на користь дочки спадкодавця - ОСОБА_9, батько спадкодавця ОСОБА_2 відмовився від спадщини на користь дочки спадкодавця - ОСОБА_9, що підтверджується відповідними заявами від 08 вересня 2015 року.

22 грудня 2015 року ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву, якою довів до відома нотаріуса, що кооперативна квартира АДРЕСА_2 не може входити до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3, оскільки вартість паєнакопичення по вказаній кооперативній квартирі була ним виплачена повністю в 1983 року, та він має намір користуватись нею в якості житла.

Відповідно до довідки виданої ОСМД «Дружба-2» від 14 грудня 2015 року власником квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Вартість квартири в сумі 2159,47 рублів виплачено повністю одноразово у лютому 1987 року відповідно до рішення Фрунзенського районного виконавчого комітету м. Харкова від 17 лютого 1987 року № 55/5. Перший внесок не вносився. ОСОБА_3 був членом ОСББ «Дружба-2».

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 жовтня 2016 року спадкоємцям, які прийняли спадщину ОСОБА_5 та ОСОБА_9, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року, по справі за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину квартири, визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за законом на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судові рішення є чинними.

Зазначеними судовими рішенням встановлено, що рішенням Фрунзенської районної ради народних депутатів виконавчого комітету № 55/5 від 17 лютого 1987 року затверджено рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Дружба-2» (протокол № 3 від 23 грудня 1986 року) про виключення з членів кооперативу ОСОБА_2, прийняття в члени кооперативу ОСОБА_3 та про передачу йому вартості паєнакопичення по спірній квартирі. Таке рішення прийнято у зв'язку з тим, що 28 листопада 1985 року ОСОБА_2 на склад сім'ї з двох осіб: на себе та свою дружину ОСОБА_1 отримав двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3. Також, було вирішено відкрити особистий рахунок на однокімнатну квартири АДРЕСА_2, житловою площею 19,0 кв. м. у АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3 на склад родини одна особа - член ЖБК - ОСОБА_3 Особистий рахунок по даній квартирі на ім'я ОСОБА_2 закрито. Надана вказівка голові правління ЖБК «Дружба-2» у встановленому порядку провести відповідні зміни у реєстрації ЖБК у міському бюро технічної інвентаризації.

Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення ОСОБА_2, член ЖБК «Дружба-2», який займав з родиною з 3 осіб (він, дружина, син) однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 19,0 кв. м. у АДРЕСА_2, отримав нове житло та 17 грудня 1986 року виписався з вказаної квартири. Рішенням загальних зборів членів ЖБК «Дружба-2», протокол № 3 від 28 грудня 1986 року ОСОБА_2 виключено з членів кооперативу. Цим же рішенням ОСОБА_3 (син) був прийнятий у члени кооперативу та йому передана вартість паєнакопичення по даній квартирі.

Відповідно до пункту 31 Примірного Статуту, в редакції, яка діяла на час виходу ОСОБА_2 передачі паєнакопичення, член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним членів сім`ї, які досягли вісімнадцятирічного віку або одружилися чи влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку.

Пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий тільки при наявності згоди іншого з подружжя. Член житлово-будівельного кооперативу, який повністю виплатив пайовий внесок за квартиру, в разі вибуття з кооперативу вправі передати квартиру своїм родичам або іншим особам, які відповідно до законодавства мають право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду або на вступ до кооперативу і беруть на себе зобов'язання по додержанню статуту кооперативу. Зазначена передача допускається за умови, що при цьому не обмежуються права членів сім`ї, які проживають разом з членом кооперативу, що вибуває. Згода вказаних вище членів сім`ї (включаючи тимчасово відсутніх) на передачу квартири викладається в письмовій формі та подається до правління кооперативу разом з відповідною заявою члена кооперативу.

Судом досліджувався ордер на жиле приміщення № 004506 від 28 листопада 1985 року, відповідно якого ОСОБА_2 отримав на родину з двох осіб, разом з дружиною ОСОБА_1, двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3, на підставі рішення РВК № 59 від 15 березня 1985 року.

Згідно пункту 8 статті 30 Примірного Статуту член ЖБК зобов'язаний при одержанні іншого житлового приміщення звільнити з відповідними членами сім'ї та іншими особами займану квартиру.

Тобто, судом встановлено, що оскільки ОСОБА_2 вийшов з членів кооперативу, передавши спірну квартиру та паєнакопичення по спірній квартирі своєму синові ОСОБА_3, якого в свою чергу прийнято до членів кооперативу, спірна квартира є власністю ОСОБА_3

Із роз'яснень, які містяться в пункті 5.1 постанови Пленуму Верховного Суду України АДРЕСА_2 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» із змінами та доповненнями вбачається, що відповідно до статті 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти щодо неї інші угоди, що не заборонені законом.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про власність» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно статті 17 зазначеного Закону кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім'ї, яким ця квартира надана.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 60 Сімейного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини 1 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

З матеріалів справи вбачається, що судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 став членом ЖБК «Дружба-2». Його батька ОСОБА_2 виключено з членів кооперативу, з передачею сину вартості паєнакопичення по спірній квартирі та визнанням в подальшому за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 скористались своїм правом обміну житловим приміщенням після сплати паєнакопичення та передали його синові ОСОБА_3, за яким в подальшому зареєстровано право власності на спірну квартиру, тобто учасники справи не набули права спільної сумісної власності на спірну квартиру, у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємці за законом першої черги - дружина та дочка прийняли спадщину, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2, також, будучи спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3, скористались своїм правом та відмовились від спадщини на користь дочки спадкодавця.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачем у 1983 році повністю виплачений пайовий внесок, тому він став власником спірної квартири; що судом не враховано показання свідка, яка підтвердила факт виплати саме ОСОБА_2 у 1983 році при вступі до кооперативу повної вартості спірної квартири та повернення їй повної вартості пайового внеску за квартиру, як члену кооперативу, який вибув; що з метою поліпшення житлових умов відповідач вступив до членів іншого кооперативу та сплатив перший внесок за другу квартиру і у грудні 1986 року вони переїхали, передавши свою повністю викуплену спірну квартиру у володіння та користування їхньому сину ОСОБА_3; що саме придбання відповідачем другої квартири та його вступ до членів ЖБК «Металург-2» були єдиною підставою для рішення загальних зборів членів ЖБК «Дружба-2» від 28 грудня 1986 року про виключення відповідача з членів цього кооперативу та прийняття їхнього сина ОСОБА_3; що правомірне володіння спірною квартирою ОСОБА_3 вважається припиненим з моменту його смерті; що рішенням загальних зборів членів ЖБК «Дружба-2» від 28 грудня 1986 року про передачу майна її чоловіка у володіння і користування їхньому сину не може бути підставою для відчуження майна її чоловіка та підставою виникнення права власності на дану квартиру у їхнього сина; що на час вступу до членів ЖБК «Дружба-2» ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, отже третя його дружина ОСОБА_5 ніяк не могла претендувати на ? частину спірної квартири, є необґрунтованими, жодним належним та допустимим доказом не підтверджено.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.