Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 552/3211/16-ц

провадження № 61-388 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Полтавський машинобудівний завод»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення і окрему ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2016 року у складі головуючого судді Самсонової О. А. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року у складі суддів: Пікуля В. П., Обідіної О. І., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» (далі - ПАТ «Полтавський машинобудівний завод») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року з урахуванням змін, внесених до нього рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, визнано незаконним і скасовано наказ ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» від 30 березня 2015 року № 21 про звільнення позивача з посади терміста за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України); визнано розірваним трудовий договір від 20 березня 2014 року № 17, укладений між ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» і ОСОБА_1, з ініціативи працівника на підставі заяви від 24 березня 2015 року про звільнення в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року; змінено дату та формулювання причини звільнення позивача з ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року та зобов'язано ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» внести запис у трудову книжку ОСОБА_1 в зв'язку зі зміною дати та формулювання причин звільнення.

Вказане рішення суду, яке набрало законної сили 14 січня 2016 року, відповідачем було виконано лише 16 березня 2016 року, а тому у зв'язку з затримкою виконання рішення суду позивач просив на підставі статті 236 КЗпП України стягнути з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» середній заробіток у розмірі 4 044 грн 80 коп.

Також позивач при поданні позову просив суд стягнути з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» 2 тис. грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, однак ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2016 року вказані вимоги було залишено без розгляду на підставі відповідної заяви ОСОБА_1

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення статті 236 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки вказаною нормою захищається право працівника, який продовжує перебувати з роботодавцем у трудових правовідносинах, а предметом розгляду у цій справі є правовідносини, що виникають при виконанні рішення суду.

Окремою ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2016 року, з урахуванням ухвали від 5 жовтня 2016 року про виправлення описки, суд повідомив Управлінню Держпраці у Полтавській області про виявлені порушення закону та запропонував вирішити питання про проведення перевірки роботи фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та малого підприємства Фірма «Стек».

Окрема ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що фізичні особи-підприємці: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та мале підприємство Фірма «Стек» відмовили позивачу у прийнятті на роботу, оскільки з попереднього місця роботи - ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод», його було звільнено за прогул (пункт 4 статті 40 КЗпП України), не врахувавши при цьому, що рішенням суду, що набрало законної сили, вже було змінено причини його звільнення.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилено. Рішення та окрему ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що після набрання рішенням законної сили розпочинається стадія його виконання, на яку положення статті 236 КЗпП України не поширюється. Крім того, положеннями статті 236 КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про зміну дати та формулювання причини звільнення, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції при постановленні окремої ухвали, оскільки вони, на думку суду, відповідають встановленим обставинам справи.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати вищевказані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статті 236 КЗпП України, оскільки поняття працівник у цій статті включає в себе особу, яка припинила трудові правовідносини з роботодавцем, однак в останнього існує невиконаний обов'язок, встановлений рішенням суду.

Крім того, на думку заявника, постановлена судом першої інстанції окрема ухвала, яка залишена без змін апеляційним судом, не відповідає вимогам процесуального законодавства, оскільки судами не перевірено та не встановлено складових правопорушення, про яке було повідомлено Управління Держпраці у Полтавській області.

Відзив на касацій скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року з урахуванням змін, внесених до нього рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року:

визнано незаконним і скасовано наказ ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» від 30 березня 2015 року № 21 про звільнення ОСОБА_1 з посади терміста за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України);

визнано розірваним трудовий договір, оформлений наказом від 20 березня 2014 року № 17, укладений між ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» і ОСОБА_1, з ініціативи працівника на підставі заяви від 24 березня 2015 року про звільнення в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року;

змінено дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року;

зобов'язано ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» внести запис у трудову книжку ОСОБА_1 в зв'язку зі зміною дати та формулювання причин звільнення.

Вказане рішення суду набрало законної сили 14 січня 2016 року

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» з заявою про виконання рішення суду в частині внесення запису до трудової книжки про скасування наказу від 30 березня 2015 року № 21 та внесення запису про його звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Аналогічні заяви були подані ОСОБА_1 1 і 15 березня 2016 року.

12 березня 2016 року за заявою ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження з виконання рішення за виконавчим листом, виданим Київським районним судом м. Полтави 16 лютого 2016 року, про зміну дати та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року та зобов'язання ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» внести відповідний запис в його трудову книжку.

17 березня 2016 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з фактичним виконанням рішення 16 березня 2016 року.

Таким чином, вказане судове рішення в частині зміни дати та формулювання причини звільнення позивача, внесення відповідних записів у трудову книжку виконано через два місяці та два дні з дня набрання цим рішенням законної сили.

У статті 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вказуючи на те, що положеннями статті 236 КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про зміну дати та формулювання причини звільнення, апеляційний суд вважав, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає.

Колегія суддів з таким висновком погодитися не може з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частинами першою, другою, п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач стверджував, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало його працевлаштуванню, а тому він просив стягнути з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, апеляційний суд не встановив обставини, які є передумовою для застосування положень статті 235 КЗпП України, а посилався на те, що правовідносини сторін перейшли у стадію виконання рішення суду, не відповідають вимогам закону.

Також колегія суддів вважає, що висновок апеляційного суду про законність і обґрунтованість окремої ухвали суду першої інстанції є передчасним, оскільки суд всупереч вимогам статті 211 ЦПК України 2004 року не навів в судовому рішенні причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, про яке було повідомлено Управління Держпраці у Полтавській області. Зокрема, суд, вказавши, що фізичні особи-підприємці: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та мале підприємство Фірма «Стек» відмовляючи позивачу у прийомі на роботу не врахували, що рішенням суду, яке набрало законної сили, вже було змінено причини його звільнення, не зазначив обставини, які свідчать про обізнаність вказаних суб'єктів господарювання зі змістом цього рішення.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до статті 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі вільного найму підприємцем працівників.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк