РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року с. Велика Білозерка

Великобілозерський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Рогоза А.Ю.

при секретарі Сиротюк Л.В.

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с. Велика Білозерка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що 06 січня 2013 року померла її мати ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0114, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та домоволодіння, що розташоване на вказаній земельній ділянці за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13. 11.08.2017 року державним нотаріусом Енергодарської державної нотаріальної контори позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається із зазначеної вище земельної ділянки, а постановою від 23.09.2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа, яким підтверджується, що будинок належав померлій ОСОБА_3 У звязку з викладеним позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13.

У судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради Великобілозерського району Запорізької області у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що мати позивача ОСОБА_3 померла 06.01.2013року (а.с.5).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0114, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та домоволодіння, що розташоване на вказаній земельній ділянці за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (смерті спадкодавця) і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини, не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1269-1270 ЦК України).

Як вбачається з копії спадкової справи № 54/2013, вказана справа відкрита нотаріусом Енергодарської міської державної нотаріальної контори за заявою ОСОБА_2.

Позивач звернулася у встановлений законом 6-місячний строк з дня відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за законом - 15.03.2013року.

Чоловік спадкодавця (батько позивача) ОСОБА_5 15.03.2013 року звернувся до Енергодарської міської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 Зміст ст. 60 СК України, ст.ст. 225, 229-231, 233, 1270, 1273-1275 ЦК України йому було роз'яснено.

11.08.2013 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0114, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13.

Разом з тим, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Енергодарської міської державної нотаріальної контори від 23.09.2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, після померлої ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа, як того вимагає п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області від 14.11.2017 року № 1273 ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1989 року по день смерті 06.01.2013року.

У відповідності до записів у Погосподарській книзі № 12 Великобілозерської сільської ради, головою господарства за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, з 1989 року по день смерті 06.01.2013 року була ОСОБА_3.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ.

Розяснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Таким чином, суд дослідивши інформацію з Погосподарської книги № 12 Великобілозерської сільської ради, пересвідчивсь, що з 1989 року власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, була ОСОБА_3

Наявність вказаного запису у погосподарській книзі суд оцінює у сукупності з іншими доказами: заповітом ОСОБА_6 від 12.03.1982 року, яким вона заповіла ОСОБА_3 будинок за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, технічним паспортом на домоволодіння, Державним актом на право власності на земельну ділянку, за яким ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому органу місцевого самоврядування від 15 серпня 1995 року № 4 передається у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд земельна ділянка площею 0,2500 га розташована за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на житловий будинок за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4-5, 10, 12-13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1, що зареєстрована та мешкає за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Дніпровська, 13, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 06.01.2013 року.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 16 січня 2018 р.

Повне судове рішення складене 19 січня 2018 р.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : А.Ю. Рогоза