Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 454/2843/15-ц

провадження № 61-1281 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Бурка В.В.»,

представник позивача - Бурка Валерій Володимирович,

відповідачі: Вищий адміністративний суд України, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Бурки Валерія Володимировича, який діє від імені фермерського господарства «Бурка В.В.», на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області у складі судді Струс-Духнич Т. В. від 4 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Крайник Н.П., Берези В.І., Мельничук О. Я., від 11 лютого 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1 грудня 2015 року фермерське господарство «Бурка В.В.» звернулося до суду з позовом до Вищого адміністративного суду України, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2011 року на адресу Вищого адміністративного суду України направлено касаційну скаргу господарства на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2011 року та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2011 року у адміністративній справі № 2а-7288/11/1370 за його позовом. Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України Штульмана І.В. від 28 березня 2012 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано із Львівського окружного адміністративного суду справу. Листом від 21 червня 2012 року Львівський окружний адміністративний суд повідомив, що справу направлено до Вищого адміністративного суду України. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2015 року подану фермерським господарством «Бурка В.В.» касаційну скаргу відхилено, вказані судові рішення залишено без змін.

Посилаючись на те, що суддя Вищого адміністративного суду України розглядав справу не 2 місяці, а 39 місяців, позивач просив суд стягнути на його користь за рахунок держави 1 млн грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 4 грудня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частиною другою статті 122 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, оскільки спір не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 4 грудня 2015 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом фермерського господарства «Бурка В. В.» до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

У решті - судове рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Вищого адміністративного суду України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України, вважаючи, що така позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Разом з тим позивач звернувся до суду з позовом і до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, однак, відмовляючи у відкритті провадження у справі в цій частині, суд першої інстанції не врахував, що у разі відсутності передбачених законом підстав для відшкодування шкоди суд відмовляє у позові, а не у відкритті провадження у справі.

26 лютого 2016 року Бурка В.В., який діє від імені фермерського господарства «Бурка В.В.» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв'язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законам порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині вирішення позовних вимог до Вищого адміністративного суду України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що підставою звернення позивача з позовними вимогами до суду є оскарження виключно процесуальних дій суду, пов'язаних з розглядом справи позивача.

Разом з тим позивач звернувся до суду з позовом і до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, зазначивши останню як відповідача, про відшкодування моральної шкоди, вважаючи що протиправними діями Вищого адміністративного суду м. України йому завдано шкоду. Просив стягнути таку з держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, передбачене положеннями статті 1176 ЦК України, цією статтею встановлені випадки і умови її відшкодування, відповідно передбачено, що така відшкодовується Державою.

При цьому відсутність передбачених законом підстав для відшкодування шкоди тягне за собою відмову у позові, а не відмову у відкритті провадження у справі, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про передачу справи в частині позовних вимог до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, висновки суду першої інстанції у нескасованій частині та апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Бурки Валерія Володимировича, який діє від імені фермерського господарства «Бурка В.В.», залишити без задоволення.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 4 грудня 2015 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк