Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 761/3694/15-ц

провадження № 61-89 ск 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів - Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (судді-доповідача), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Державне підприємство «Укрриба» (далі - ДП «Укрриба»),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог, - Державне агентство рибного господарства України, Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Укрриба»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у складі судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у складі суддів Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ДП «Укрриба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Державне агентство рибного господарства України, Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Укрриба», про визнати незаконним та скасувати наказу ДП «Укрриба» № 2-к від 12 січня 2015 року про звільнення ОСОБА_3, поновлення його на роботі на посаді заступника директора ДП «Укрриба», стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 17 517,92 гривень, суми преміювання за підсумками роботи за відпрацьований 2014 календарний рік 7 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди. У подальшому уточнив позовні вимоги в частині розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню, а саме у розмірі 163 292, 04 гривень, а також не підтримав позовну вимогу про стягнення з відповідача на його користь суму преміювання за підсумками роботи за відпрацьований 2014 рік.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2011 року його призначено заступником директора ДП «Укрриба». 12 січня 2015 року позивача звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивача було попереджено про наступне звільнення 20 жовтня 2014 року, однак, звільнено лише 12 січня 2015 року, тобто не через два місяці; відповідачем не враховано право переважного залишення на роботі (в силу статусу ветерана військової служби); йому не запропоновано іншої роботи на підприємстві; не повідомлено професійну спілку про наступне вивільнення позивача та не здійснено консультації щодо запобігання звільненню.

Згідно із заочним рішеннямШевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що звільнення ОСОБА_3 із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що позивача своєчасно попереджено про звільнення, тобто за два місяці. Крім того, спростовано посилання ОСОБА_3, що його звільнення проведено без згоди професійної спілки, оскільки така не вимагається законодавством, відповідно до його займаної посади.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що висновки рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

ОСОБА_3 15 листопада 2016 року подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просив скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 рокуі передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано статті 40 й 49-2 КЗпП України, пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року та, крім того, суд першої інстанції не дав правову оцінку новим посадовим інструкціям працівників, якими внесені зміни щодо вимог до освіти працівника на посаді першого заступника директора; відповідачем не враховане право переважного залишення на роботі позивача, оскільки він має статус ветерана військової служби; ДП «Укрриба» не надало доказів, що ним проведено консультацій з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків звільнення.

24 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у цій справі.

ДП «Укрриба» 20 березня 2017 року надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального права стосовно наявності змін в організації виробництва і праці ДП «Укрриба». Крім того, 22 вересня 2014 року керівником ДП «Укрриба» затверджено нову посадову інструкцію першого заступника директора, кваліфікаційним вимогам, зазначеним у цій посадовій інструкції ОСОБА_3 не відповідав, тому цієї посади йому запропоновано не було. З огляду на наведене, ДП «Укрриба» вважає, що звільнення ОСОБА_3 здійснено відповідно до вимог чинного законодавства, тому просив постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги та залишення рішень першої та апеляційної інстанції без змін.

Ухвалою колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ДП «Укрриба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Державне агентство рибного господарства України, Первинна профспілкова організація ДП «Укрриба», про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 грудня 2017 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Суд перевірив в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення підстав касаційної скарги в частині доведення й обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права суд зобов'язаний врахувати визначені в законі межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені в чинній статті 400 ЦПК України. За вказаною нормою права під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом № 87-К від 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 прийнято на посаду заступника директора ДП «Укрриба» з 18 жовтня 2011 року з посадовим окладом 7 420 гривень на місяць згідно зі штатним розписом.

Позивача 12 січня 2015 року звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП Українизгідно з наказом № 2-К від 12 січня 2015 року.

Наказом № 15-ОД від 15 липня 2014 року з 24 липня 2014 року доповнено штатний розпис, затверджений наказом ДП «Укрриба» від 21 січня 2013 року № 3-0Д. Введено до штатного розпису ДП «Укрриба» одну штатну одиницю заступника директора з посадовим окладом 7 420 гривень на місяць. Затверджено штатний розпис з 24 липня 2014 року ДП «Укрриба» у новій редакції.

Згідно з штатним розписом, який був чинним станом на 24 липня 2014 року, у структурному підрозділі адміністрації ДП «Укрриба» передбачені такі посади: директор, перший заступник директора, дві посади заступника директора, головний інженер, головний бухгалтер.

Керуючись положеннями статті 64 ГК України, ДП «Укрриба» видано наказ № 22 ОД від 02 вересня 2014 року «Щодо змін в організації виробництва і праці».

Із наданого штатного розпису, у структурному підрозділі адміністрації, після змін в організації структури ДП «Укрриба» передбачені такі посади: директор, фінансовий директор, головний бухгалтер; перший заступник директора, головний інженер, що свідчить про скорочення обох посад заступника директора.

Відповідачем 03 вересня 2014 року видано наказ № 23-ОД «Про попередження щодо запланованого вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці».

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З дотриманням вимог статті 49-2 КЗпП УкраїниДП «Укрриба», попередило ОСОБА_3, що відповідно до наказів від 24 липня 2014 року № 22-ОД «Щодо змін в організації виробництва і праці» та від 03 вересня 2014 року № 23-ОД «Про попередження щодо запланованого вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці» посада заступника директора, яку займав позивач, скорочується (ліквідовується) з 03 вересня 2014 року і останній підлягає вивільненню. Водночас, позивача повідомлено, що вакантна посада на підприємстві (у разі наявності), яка відповідатиме його кваліфікаційному та фаховому рівню, може бути запропонована йому до закінчення двомісячного строку попередження.

Відповідно до наказу підприємства від 03 вересня 2014 року № 23-ОД інспектору з кадрів відповідача наказано підготувати письмові повідомлення про можливе наступне вивільнення працівників, посади яких ліквідуються, та вручити такі повідомлення присутнім працівникам у строк до 08 вересня 2014 року.

Наказом ДП «Укрриба» від 01 серпня 2014 року № 41-В позивачу надана відпустка строком 45 календарних днів, з 05 серпня 2014 року до 19 вересня 2014 року, а відтак персонально повідомити позивача про наступне вивільнення у вказаний термін було неможливо.

Після закінчення відпустки ОСОБА_3 перебував на лікарняному до 20 жовтня 2014 року. Цього ж дня позивача повідомлено про наступне вивільнення, двомісячний строк попередження спливав 20 грудня 2014 року (що припадав на вихідний день). У періоди з 22 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з 05 січня 2014 року по 06 січня 2014 року позивач знову перебував на лікарняному.

В перший день виходу позивача на роботу - 12 січня 2015 року, ОСОБА_3 звільнено із займаної посади, згідно з наказом № 2-К від 12 січня 2015 року.

Вказані обставини свідчать про своєчасне попередження позивача про звільнення за два місяці.

Із зазначеного повідомлення також випливає, що вакантна посада (у разі наявності) на підприємстві, яка б відповідала кваліфікаційному та фаховому рівню ОСОБА_3, могла бути запропонована йому до закінчення двомісячного строку попередження.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що він повинен був бути залишений на роботі, як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, так як він мав переважне право на залишення у ДП «Укрриба» (статус ветерана військової служби), оскільки згідно з наданим штатним розписом, який був чинним на час видання наказу щодо змін в організації виробництва і праці, передбачено дві посади заступників директора, після проведення скорочення чисельності штату працівників обидві посади заступників директора були скорочені. 12 січня 2015 року до посадової інструкції першого заступника директора державного департаменту «Укрриба» були внесені зміни, у зв'язку з якими ОСОБА_3 не міг бути призначений на посаду першого заступника директора, оскільки не мав відповідної освіти у сфері гідромеліорації та/або гідротехніки.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що його звільнення було проведено без проведення консультацій з профспілками, оскільки згода на звільнення ОСОБА_3, як заступника директора первинної профспілкової організації ДП «Укрриба», не вимагається законодавством.

Відповідно до частини першої статті 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

Посади заступник директора, яких на підприємстві згідно з штатним розписом було дві, одну із яких займав ОСОБА_3, були скорочені, а відтак згода профспілки на звільнення позивача законодавством не вимагається.

Згідно з пунктом 19 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до пункту 1.1 статуту ДП «Укрриба» - це підприємство, засноване на державній власності, входить до сфери управління Державного агентства рибного господарства України та підзвітне йому.

Згідно з дипломом ОСОБА_3 отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Бойове застосування та управління діями частин військово-морських сил» та здобув кваліфікацію магістра військового управління, офіцера військового управління оперативно-тактичного рівня.

Виходячи з викладеного, ОСОБА_3 вакантні посади не були запропоновані ДП «Укрриба», оскільки, наявні вакантні посади не відповідали спеціальності та кваліфікації позивача, вимагали повної вищої економічної освіти, повної вищої юридичної освіти чи вищої, або середньої технічної освіти у сфері гідромеліорації та/або гідротехніки, саме у зв'язку із цим відповідач був позбавлений можливості запропонувати позивачу іншу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві.

Відповідно до частини першої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

В частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд зробив висновок, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну переоцінки обставин справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року -залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик