Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 344/13027/14-ц

провадження № 61-876 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Вакарук В. М., Ясеновенко В. М. від 13 липня 2015 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,

ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ

КБ «ПриватБанк». Позивачем на адресу суду відповідачів було надісланоповідомлення про необхідність звільнити в добровільному порядку займаний предмет іпотеки. Зазначені повідомлення були вручені адресатам. Проте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимогу банку не виконали.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1

м. Івано-Франківськ.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 25 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ

КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» існує заборона на примусове відчуження житла, яке є предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань позичальника за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови що таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів від 13 липня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду

Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги банку про виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла є безпідставними, оскільки зазначена квартира, яка передана в іпотеку, була придбана ними не за рахунок отриманих ними кредитних коштів.

10 листопада 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, безпідставно застосував норми статті 109 ЖК УРСР, оскільки дана стаття регулює питання користування тимчасовими мешканцями житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та виселення з них.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду

від 20 грудня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Вказана квартира належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві власності, згідно свідоцтва про право власності, виданого 27 березня 2007 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, згідно розпорядження міського голови від 15 березня 2007 року за № 134-р.

23 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав відповідачам письмову вимогу про добровільне звільнення вказаної квартири АДРЕСА_1.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

При цьому, апеляційний суд вірно зазначив, що позивач просив суд виселити відповідачів з житлового приміщення, яке є предметом договору іпотеки без надання іншого житла, а вимог про виселення їх з наданням іншого житла не ставив.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки апеляційного суду відповідають встановленим у справі обставинам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк