Номер провадження № 2/201/535/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 січня 2018 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого - судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання - Пісчанської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2), третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з жовтня 2015 року мешкає разом із матір'ю. З вказаного часу відповідач не цікавиться життям доньки, не спілкується із нею, не приймає участі у її вихованні. Позивач самостійно займається вихованням та забезпеченням доньки.

Позивач зазначає, що в жовтні 2015 року сім'я розпалась. Причиною тому був той факт, що відповідач побив позивачку, спричинивши останній тілесні ушкодження. З того часу сторони проживають окремо, сімейні стосунки не підтримують.

У зв'язку із зазначеним ОСОБА_1 просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути із відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн.

Представник позивача надав суду заяву, в якій позовні вимогі підтримав, просив їх задовольнити; просив справу розглянути без участі позивача та представника.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення в засобах масової інформації, причини неявки не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Представником Органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради до суду надано заяву про розгляд даної цивільної справи без її участі.

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності та відсутності представника третьої особи і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 6).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. ОСОБА_2 останні роки ніхто не бачив, вихованням дитини він не займається (а.с. 32, 41-43,45,48).

Також встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ученицею 4 класу НВК №100. Відповідно до характеристики навчального закладу від 23 червня 2017 року, батько ОСОБА_3 - ОСОБА_2 за три роки занять і рік підготовчого навчання жодного разу не був у школі, не цікавився успіхами дитини, не телефонував класному керівникові, не приводив та не забирав доньку після занять (а.с 7).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 183/05-38 від 23 листопада 2017 року, вбачається, що управлінням-службою у справах дітей дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради здійснювалися заходи щодо спілкування із ОСОБА_2, які виявилися невдалими, оскільки останнього не було розшукано за останньою відомою адресою його місця проживання. Також в поясненнях свідків зазначено, що ОСОБА_2 жодного разу не бачили разом з дитиною. У зв'язку із зазначеним Соборна районна у місті Дніпрі ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30-31).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилалася на те, що у зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків з виховання та утримання своєї доньки: не здійснює за нею належного догляду і контролю, не забезпечує її повноцінного харчування, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, тому ОСОБА_2 слід позбавити батьківських прав.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов'язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов'язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З матеріалів справи судом не встановлено жодних намагань відповідача виховувати доньку та матеріально її забезпечувати, піклуватися про її фізичний стан і духовний розвиток, готувати до самостійного життя.

При цьому суд враховує, що як при розгляді справи про позбавлення батьківських прав, так і при вирішенні цього питання органом опіки та піклування відповідач ніяким чином не проявив інтересу до розгляду цього питання, будь-яких доказів, що свідчать про належне виконання ним батьківських обов'язків суду не надано.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що наявні підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 128-130, 141, 223, 280, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір в розмірі 640 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2018 року.

Суддя М.П. Ходаківський