Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
УХВАЛА

іменем україни

18 січня 2018 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі :

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Кваша С.О.,

за участі заявника ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу стягувача ОСОБА_1 на Постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документу стягувачу та на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа , -

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2017 року стягувач звернувся до суду із скаргою на Постанову головного державного виконавця Центрального ВДВС ОСОБА_2 від 28 вересня 2017 року ВП № 50553047 Про повернення виконавчого документа стягувачу» , просив її скасувати як незаконну та зобовязати Центральний ВДВС відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19582/2012, виданого Центральним районним судом м.Миколаєва від 11 червня 2013 року. Також просив визнати неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС під час виконання вказаного виконавчого листа.

В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що державним виконавцем 28 вересня 2017 року (отримана стягувачем 11 жовтня 2017 року) винесено Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу , оскільки боржник відсутній, господарську діяльність не здійснює , у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення - за п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження. Проте державним виконавцем не вчинено усіх передбачених законом дій щодо

У судовому засіданні скаржник просив про повне задоволення вимог скарги як з підстав, викладнених в скарзі, так і посилаючись на вимоги розумності та справедливості

Державний виконавець в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця, які належним чином повіддомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вивчивши доводи скарги, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлене наступне.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.01.2013 року стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 41 733,09 грн .

11 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 1423/19582/2012 , на підставі якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа за заявою стягувача .

З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2016 року стягувач втретє звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження , за якою Постановою державного виконавця від 23 березня 2016 року відкрито виконавче провадження.

ОСОБА_3 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 17 жовтня 2017 року ВП № 50553047 не зазначено про проведення жодних виконавчих дій , передбачених ЗУ Про виконавче провадження

Натомість , 28 вересня 2017 року винесено оскаржувану Постанову про повернення виконавчого документу - виконавчого листа № 1423/19582/2012 стягувачу ОСОБА_1 В постанові зазначено, що державним виконавцем отримано інформацію з Державної податкової служби, банківських установ, відомості про наявність транспорних засобів та нерухомого майна боржника та встановлено відсутність будь-якого майна, на яке можливо звернути стягнення. ОСОБА_3 акту державного виконавця від 25 вересня 2017 року за адресою, вказаною у виконавчому документі боржник відсутній, господарську діяльність не веде.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обовязкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Євросуд зазначив, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також Суд зазначив, що обовязком держави є нагляд за виконанням рішень проти державних органів (таким виконанням, якого потребує Конвенція без необґрунтованих затримок).Держава не має посилатись на відсутність коштів, коли йде мова про виконання рішення проти державного органу.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження виконавчий документ повертається стягувачу, якщо - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Проте в матеріалах справи відсутні дані ( не зазначено про таке і в оскаржуваній Постанові) , що державним виконавцем виконано усі покладені на нього ст. 18 цього Закону обовязки щодо примусового виконання рішення суду, і чи дійсно вживалися дієві заходи щодо розшуку майна боржника , а саме в порядку , передбаченому ст. 53 вказаного Закону щдо виявлення для можливого подальшого звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб

За такого, суд приходить до висновку, що права стягувача порушені тривалим невиконанням судового рішення і зміни в законодавстві, яки призвели до необхідності сплатити ним авансовий внесок , який за розміром значно перевищує суму заборгованості , яку належить стягнути на його користь з боржника ( державної установи) і яка до того ж і так знецінена тривалою невиплатою - не можуть позбавляти його права на справедливий суд , гарантоване ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Отже, оскаржувана Постанову від 28 вересня 2017 року підлягає скасуванню, що є підставою для зобовязання державного виконавця відновити виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом та вжити усіх заходів, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» щодо виконання рішення суду.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 447-452 ЦПК України ,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати Постанову головного державного виконавця Центрального Відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа від 28.09.2017 р. ВП № 50553047 та зобов'язати відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19582/2012 , виданий Центральним районним судом м. Миколаєва від 11 червня 2013 року.

Ухвала може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня отримання сторонами повного тексту ухвали до апеляційного суду Миколаївської області.

Суддя Гуденко О.А.