Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 519/161/16-ц

провадження №61-845св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат Симаченко ЄвгенАнатолійович,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

представник відповідача - Бараніченко ОксанаАнатоліївна;

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 19 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Барановської З. І., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року, постановлену у склад суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П.,

Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому просить: поновити пропущений строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору; поновити її на посаді чергового відділу господарського забезпечення державного підприємства «Адміністрації морських портів України; стягнути з державного підприємства «Адміністрації морських портів України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня

2015 року по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що згідно наказу №8-ос від 13 червня 2013 року позивача прийнято на посаду чергового відділу господарського забезпечення управління Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Адміністрація морського порту «Южний» в порядку переведення з ДП «МТП «Южний».

12 березня 2015 року на підставі наказу №78-ос від 11 березня 2015 року її звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона є інвалідом, а відповідач при вивільненні працівників надав переважне право та залишив працювати пенсіонерів і робітників, які притягувались до дисциплінарної відповідальності.

Відповідач, запропонував їй посади у філіях Ізмаїла, Маріуполя, Скадовська, Рені, які не відповідають вимогам реабілітаційних заходів по її медичній реабілітації.

Разом з вимогами про поновлення на раніше займаній посаді просила прийняти рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, позивач посилалась на те, що незаконним звільненням їй завдано моральних страждань, оскільки відповідач позбавив її права на працю та можливості заробляти на життя, вона втратила душевний спокій, не має засобів для забезпечення належного рівня життя, що негативно впливає на загальне самопочуття. Розмір моральної шкоди позивач оцінила у

10 000 грн.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 19 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача з посади чергового відділу господарського забезпечення управління Южненської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» адміністрація морського порту «Южний» було проведено з дотриманням норм трудового законолдавства.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Южного міського суду Одеської області від 19 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що роботодавцем були у повному обсязі виконані вимоги статті 49-2 КЗпП України, а саме: про наступне вивільнення позивач попереджена за два місяця, запропонована інша робота, від якої позивач відмовилася, враховано переважне право на залишення на роботі. У відповідності до статті 43 КЗпП України профспілковим комітетом надана згода на розірвання трудового договору з позивачем у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Оскільки місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважав відсутніми підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду.

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення ОСОБА_1 було незаконним оскільки відповідно до наказу №260-п від 22 серпня 2014 року Южненська філія мала право проводити скорочення лише керівного та інженерно-технічного складу філії, до яких вона не відноситься. Проводити скорочення на підставі наказу №612 від 05 вересня 2014 року власник не мав прпава, оскільки на той час відпала правова підстава для скорочення.

За доводами касаційної скарги, профспілковий комітет на спільному засіданні з адміністрацією підприємства у своєму висновку від 22 грудня 2014 року незаконно зазначив, що ОСОБА_1 не має переважного права на залишення на роботі, оскільки за час роботи, ОСОБА_1 жодного разу до дисциплінарної відповідальності не притягувалась і подібний висновок про те, що вона надмірною працьовитістю не вирізняється, не може бути підставою для визначення рівня її продуктивності.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити без змін ухвалені місцевим і апеляційним судами рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги.

Заперечення щодо змісту і вимог касаційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що матеріалами справи підтверджується факт здійснення роботодавцем усіх заходів, спрямованих на правильне застосування норм трудового законодавства України в процесі проведення скорочення чисельності та штату працівників.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

20 грудня 2017 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Судом установлено, що позивач згідно наказу №8-ос від 13 червня 2013 року прийнята на посаду чергового відділу господарського забезпечення управління філії. 11 березня 2015 року згідно наказу №78-ос її звільнено з посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Факт змін в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві відповідача не заперечувався сторонами в ході розгляду справи, перевірений і встановлений судами попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.

Згідно з Класифікатором професій ДК 003:2010 посада чергового відділу господарського забезпечення належить до розділу «найпростіші професії», у зв'язку з чим неможливо здійснити визначення працівників з більш високою кваліфікацією. При розгляді питання щодо наявності у працівника переважного права на залишення на роботі має враховуватись продуктивність праці.

При звільненні позивача за пунтом 1 статті 40 КЗпП України, відповідачем враховано вимоги статті 42 КЗпП України, зокрема продуктивність праці ОСОБА_1, яка була нижчою, порівняно з іншими працівниками, які займали рівнозначну посаду.

Так, питання щодо переважного права залишення на роботі розглянуто відповідачем з урахуванням продуктивності праці кожного із 14 чергових відділу господарського забезпечення. При цьому, саме безпосередній керівник надавав характеристику продуктивності праці працівника.

22 грудня 2014 року на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету визначалось переважне право на залишення на роботі працівників відділу господарського забезпечення, яке передбачено статтею 42 КЗпП України, за результатом проведення якого складено протокол № ЗО та було вирішено, що звільненню у зв'язку зі скороченням підлягає саме ОСОБА_1, оскільки вона мала найменшу продуктивність праці, ніж у інших працівників, які займали таку ж посаду.

Доводи позивача щодо неправомірності пропонування їй здійснити переведення на вакантні посади, які рахувалися у державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» та його відокремлених підрозділах, необґрунтовані, оскільки Южненська філія державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту «Южний») не є самостійною юридичною особою, пропонування вакантних посад лише у філії не свідчило б про належне дотримання вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з чим, позивачу були запропоновані наявні вакантні посади у Державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» - юридичній особі.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом, обґрунтовано виходив із того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, їй було двічі запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовилася, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі

пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Аргументи касаційної скарги позивача про неналежне виконання наказу

ДП «Адміністрації морських портів України» від 22 серпня 2016 року № 260-п, порушення його вимог та вихід Южненською філією за межі застосування цього наказу за суб'єктним складом, за межами його дії, а також відсутність у філії права скорочувати робітників філії, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів було встановлено, що у відповідача мало місце скорочення штату та чисельності працівників, при цьому суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність такого скорочення. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу.

Власником була визначена необхідність скорочення 6 штатних одиниць чергових відділу господарського забезпечення із загальної чисельності

14 штатних одиниць.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги позивача про поважність пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

При необгрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи, наведені в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з касаційною скаргою.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 19 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, віднести на відповідача.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає

Головуючий В. С. Висоцька
Судді С. Ю. Мартєв
В. В. Пророк
І. М. Фаловська
С. П. Штелик