АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/279/18 Справа № 185/4316/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Городничої В.С.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Відділ держаної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним та про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 07 березня 1981 року по 27 липня 2010 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 За час шлюбу за договором довічного утримання від 05 квітня 2006 року на ім'я відповідача ОСОБА_3 було набуто квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що оскільки спірну квартиру набуто за період перебування у шлюбі, вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Питання про поділ майна вже вирішувалось судом, але спірна квартира не була предметом поділу з тієї причини, що вони з колишньою дружиною домовились про спільне використання квартири. 13 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_4 Вказаний договір укладений другим з подружжя без згоди з позивача, та договір виходить за межі дрібного побутового. Тому позивач просив визнати договір купівлі продажу кварти недійсним, розділити майно подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що що з 07 березня 1981 року по 27 липня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а. с. 9,10/ .

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 було поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, набуте за період з 1981 року до 27 липня 2010 року.

З тексту рішення суду вбачається, що спірна квартира не була предметом поділу.

На підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 05 квітня 2006 року між відповідачем ОСОБА_3, як набувачем з однієї сторони, та ОСОБА_5, як відчужувачем з другої сторони, відповідач ОСОБА_3 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, в обмін на зобов'язання забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_3 17 квітня 2007 року, реєстраційний номер 14348176.

У суді першої інстанції сторони підтвердили, що ОСОБА_5, яка померла 03 липня 2006 року /а.с.48/, доводилася сестрою ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поділу спільного майна подружжя, суд виходив з того, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено того факту, що він виконував обовязки за договором довічного утримання солідарно з набувачем нерухомого майна - ОСОБА_3, чи договір укладено в інтересах сім'ї. Тому, спірна квартира хоч і була набута дружиною у період шлюбу, протее, не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними.

У справі, рішення в якій переглядається, відповідач не довела, що виключно нею здійснювались обов»язки за договором довічного утримання і цей договір не укладався в інтересах сім»ї, не було надано належних та допустимих доказів ні суду першої, ні апеляційної істанції на спростування вищезазначеної презумпції.

Натомість, колегією встановлено, що ОСОБА_3 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 саме під час шлюбу з ОСОБА_2 А тому, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції та, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя за ст. 60 СК України, оскільки, відповідач її не спростувала та не довела обставин, на які посилалась у заперечення вимог позивача.

З огляду на наведене та установлені судом обставини, в справі, рішення у якій переглядається, суд першої інстанції невірно застосував норми ст. ст. 60, 61 СК України, а тому, судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, а саме: щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 підлягає скасуванню та ухваленню у вказаній частині нового рішення п задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійним, суд виходив з того, що спірна квартира не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2, отже, при укладенні оскарженого договору, наявність згоди позивача ОСОБА_2 не була необхідною умовою дійсності договору купівлі-продажу.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2013 року між відповідачем ОСОБА_3, як продавцем з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_4, як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Як на підставу позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, позивач посилається на ту обставину, що вказаний договір виходить за межі дрібного побутового та він був укладений без нотаріальної згоди другого з подружжя.

З повідомлення нотаріуса на запит суду вбачається, що спірний договір було укладено без письмової згоди ОСОБА_2 При цьому, відповідач ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену заяву про те, що вона стверджує, що вищевказана квартира перебуває в її особистій приватній власності, оскільки була набута поза шлюбом, за власні кошти і на час реєстрації права власності на цю нерухомість (як і на момент укладення даного договору) в зареєстрованому шлюбі не перебувала та ні з ким не проживала і не проживає однією сім»єю без укладення шлюбу. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права у власність на квартиру, що відчужується, в тому числі і відповідно до ст..ст. 65,74 та 97 СК України, відсутні /т.1а.с.78, 79/.

Матеріали справи спростовують зазначені твердження відповідача щодо набуття нею спірної квартири поза шлюбом та за власні кошти. На що суд першої інстанції не звернув уваги.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана виключно в письмовій формі.

Законодавчо не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Однак, укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо буде установлено, що той з подружжя хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме під час розгляду зазначеної справи судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 під час укладання оспорюваного договору діяла недобросовісно, подавши до нотаріальної контори нотаріально посвідчену заяву про те, що вона стверджує, що вищевказана квартира перебуває в її особистій приватній власності, оскільки була набута поза шлюбом, за власні кошти і на час реєстрації права власності на цю нерухомість (як і на момент укладення даного договору) в зареєстрованому шлюбі не перебувала та ні з ким не проживала і не проживає однією сім»єю без укладення шлюбу. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права у власність на квартиру, що відчужується, в тому числі і відповідно до ст..ст. 65,74 та 97 СК України, відсутні /т.1а.с.78, 79/.

Зазначена заява було посвідчена нотаріусом у присутності ОСОБА_4 ОСОБА_3 було подано новий паспорт виданий 12.06.2013 року, який не містить запису в графі «Сімейний стан» та позивачем стверджувалось, що покупцю було достеменно відомо щодо наявного спору та відсутності його згоди на укладання договору.

За таких підстав, колегія вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 13 червня 2013 року недійсним підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення про задоволення.

Відповідно до вимог ст. 253, 256, 257 ЦК Ураїни, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду справи, позивач довідався про порушення свого права саме у червні 2013 році, перебуваючи у нотаріуса під час підготовки до укладення спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, де він відмовився надати згоду на продаж спірного майна. Який у подальшому і було укладено відповідачами 13 червня 2013 року. З позовною заявою позивач звернувся до суду першої інстанції 16 травня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, яка рахується не з часу розірвання шлюбу, а саме від дня, коли особа довідалась про порушення свого права. Тому, у суда відсутні підстави застосування до вказаних правовідносин позовну давність.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст..88 ЦПК України. Підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 13 червня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1494, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису про право власності 1295105 від 13 червня 2013 року недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

ОСОБА_6