Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 127/12474/16-ц

провадження № 61-813 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Український фармацевтичний інститут якості»,

представник відповідача - Приходько Максим Іванович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» - Приходька М. І. на рішення апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А., від 10 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» (далі - ДП «Український фармацевтичний інститут якості») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 квітня по 1 грудня 2015 року позивач перебувала в трудових відносинах із відповідачем. Однак, при звільненні з нею не були проведені розрахунки, що призвело до порушення її трудових прав та спричинення моральної шкоди.

ОСОБА_4 просила стягнути із відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 244 грн 41 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 1 грудня 2015 року по 8 лютого 2016 року у розмірі 9 863 грн 32 коп. та 3 тис. грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, виконуючи обов'язки директора відповідача, сама підписала наказ про своє звільнення та як єдиний працівник підприємства на день її звільнення не здійснила виплату всіх сум, які відповідно до статті 116 КЗпП України проводяться в день звільнення, тому вина ДП «Український фармацевтичний інститут якості» у затримці розрахунку з позивачем відсутня, що виключає підстави для застосування статті 117 КЗпП України. Під час розгляду справи заборгованість перед позивачем по заробітній платі погашена, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості із заробітної плати. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ДП «Український фармацевтичний інститут якості» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 863 грн 32 коп. та 300 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначенні статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини відповідача, а тому наявні правові підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України. Невчасна виплата заробітної плати призвела до моральних страждань позивача і вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ДП «Український фармацевтичний інститут якості» - ПриходькоМ. І. просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутня вина ДП «Український фармацевтичний інститут якості» у невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, оскільки позивач, яка фактично виконувала обов'язки директора відповідача та була єдиним працівником підприємства на день її звільнення, сама не здійснила виплату всіх сум, які відповідно до статті 116 КЗпП України проводяться в день звільнення, а тому відсутні підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 1 квітня по 1 грудня 2015 року працювала в ДП «Український фармацевтичний інститут якості» на різних посадах.

Наказом від 25 листопада 2015 року №105-П ОСОБА_4 була звільнена з роботи з 01 грудня 2015 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а. с. 10, 66).

При звільненні з позивачем не було проведено розрахунок та не виплачена заробітна плата за жовтень-листопад 2015 року у сумі 7 244 грн 41 коп.

Виплата заборгованості із заробітної плати була проведена 5 березня 2016 року (під час розгляду справи у суді першої інстанції).

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником в день звільнення передбачений статтею 47 КЗпП України, яка кореспондується із частиною 1 статті 116 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що всі належні звільненому працівникові суми були виплачені не в день звільнення, а лише 5 березня 2016 року, та за відсутності спору про їх розмір, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених вимог за період із 1 грудня 2015 року по 8 лютого 2016 року та в розмірі, визначеному з урахуванням Порядку.

При обчисленні розміру середнього заробітку ОСОБА_4 за весь час затримки суд апеляційної інстанції використав формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Доводи касаційної скарги про відсутність вини ДП «Український фармацевтичний інститут якості» у несвоєчасній виплаті позивачу заробітної плати при звільненні є необґрунтованими, оскільки сама по собі відсутність коштів або працівників на підприємстві, що не було припиненим на час звільнення позивача, не свідчить про відсутність вини і не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивача виконуючим обов'язки директора ДП «Український фармацевтичний інститут якості» був ОСОБА_6, що підтверджується копією наказу від 25 листопада 2015 року (а. с. 45). Інших доказів, які б свідчили про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних коштів, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачу невчасно була виплачена заробітна плата, що призвело до моральних страждань останньої і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 300 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищевикладене, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника державного підприємства «Український фармацевтичний інститут якості» - Приходька Максима Ігоровича - залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк