АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №757/7790/17-ц № апеляційного провадження: 22-ц/796/1079 /2018
Головуючий у суді першої інстанції: МоскаленкоК О. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: судді-доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Просив зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Зазначав,що упродовж 2013-2016 років правоохоронними органами міста Одеси та Хаджибеївського району Одеської області за його заявами розпочато низку кримінальних проваджень, остаточне рішення в яких тривалий час не приймається чим йому заподіяно моральну шкоду у визначеному ним розмірі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення. Вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що під час судового розгляду було порушено його процесуальні права, оскільки суддя не задовольнила клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи для визначення рівня моральної шкоди та визначення компенсації. Вважає, що таким чином було здійснено перешкоду у реалізації права на доступ до правосуддя. Також вказує, що в оскаржуваному рішенні завідомо неправильно застосовано норми матеріального права, що суперечить положенням Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIIIапеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Позивач до суду апеляційної інстанції не з'явився, повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представники Генеральної прокуратури України, Головного управління Державної казначейської служби України будучи належним чином повідомленими у судове засідання не прибули.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду справи за відсутності осіб,що не з'явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вважав позов недоведеним.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується .

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст.1167 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями наданими у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 06.12.2012 року в цивільній справі №1527/16890/12 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири .

Вважаючи, що таке рішення прийняте судом внаслідок надання посадовими особами КП ЖСК "Пересипський" недостовірної інформації з приводу залиття квартири, позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів Одеської області із заявами про притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб КП ЖСК "Пересипський", але остаточне рішення по яким цими органами не прийняте. А також із заявами щодо можливих неправомірних дій та бездіяльності окремих працівників прокуратури області, здійснення ними неналежного процесуального керівництва в усіх кримінальних провадженнях, невиконання судових рішень та з інших питань.

Вказані звернення позивача розглянуті та продовжують розглядатися у порядку, визначеному КПК України, що підтверджується долученими до справи доказами.

Разом із цим у поданій позовній заяві позивачем не зазначено в чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У порушення положень ст. 10,62 ЦПК України ( в редакції чинній на час розгляду справи) позивачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів .

Проте право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб, зазначених органів.

Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.

Таких рішень суду, якими було б встановлено неправомірність дій або бездіяльність відповідачів, по даній справі не існує.

За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Обов'язок доказування і подання доказів саме стороною встановлений і в ст.ст.13, 81 ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року).

За відсутності доказів на підтвердження неправомірності дій відповідачів, заподіяння шкоди позивачеві саме відповідачами, причинно- наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останніх в її заподіянні ,суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог і доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Звернення із заявами до правоохоронних органів є правом позивача і він таким правом скористався.

Згідно з випискою-епікризом 4030/705, долученою судом до справи, позивач є інвалідом з 2005 року, хворіє з 1982 року коли йому на фоні зловживання наркотиками був поставлений діагноз "Органическое поражение ЦНС сложного генеза", а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що діями відповідачів заподіяна шкода його здоров'ю не можуть бути прийняті до уваги, оскільки докази на підтвердження такому відсутні.

Клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи вирішено судом першої інстанції у відповідності до положень діючого на час вирішення питання ЦПК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України , суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач :

Судді :

Повний текст постанови складений :26.01.2018 року