Справа № 146/1660/17
Провадження № 22-ц/772/1612/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 рокуСправа № 146/1660/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Медвецького С.К.,

за участю секретаря: Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №146/1660/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Пилипчука О.В., повний текст якого складено 25 травня 2018 року,

встановив:

27 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30 січня 2016 року надала відповідачу в борг 10490 дол. США, які остання зобов'язалася повернути до 01 березня 2016 року, про що написала розписку. Проте, у зазначений домовленістю строк відповідач суму позики не повернула. Просила стягнути 10940 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 грудня 2017 року становить 293205, 16 грн. та 3% річних від простроченої суми, яка станом на 01 січня 2018 року складає 15393, 28 грн., а всього 308598, 44 грн. Стягнути судові витрати в розмірі 3085, 98 грн. за сплату судового збору за подання позовної заяви, 320 грн. за сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 3000 грн. на професійну правничу допомогу.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено обставини укладання договору позики.

14 липня 2018 року ОСОБА_4 поштою направила відзив на апеляційну скаргу, в якому проти вимог апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначала, що фактичної передачі грошових коштів не відбулося, а розписка була написана під психологічним тиском з боку позивача, формулювання у борговій розписці «занимаю» не є тотожним поняттю «отримала», а свідчить лише про досягнення попередньої домовленості про передачу грошових коштів.

23 липня 2018 року ОСОБА_4 направила клопотання про те, що з'явитися в судове засідання не має можливості, просила апеляційний розгляд проводити за участі її представника - ОСОБА_6. Заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу підтримала.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини укладання договору позики, оскільки розписка містить лише умови отримання коштів в борг без обов'язку їх повернення та не містить дати отримання коштів та реквізитів позичальника.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 30 січня 2016 року ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_3 10490 дол. США до 01 березня 2016 року, на підтвердження чого надала розписку (а.с.7).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Вищевказаних норм суд першої інстанції не дотримався, дійшовши помилкового висновку, що розписка не містить зобов'язання повернення отриманих у борг коштів, дати отримання боргу і реквізитів позичальника.

У розписці, підписаній ОСОБА_4 30 січня 2016 року, зазначено «занимаю в долг 10490 долларов США до 01 марта 2016 года».

Тобто між сторонами виникли зобов'язання за договором позики, за умовами якого відповідач зобов'язалася повернути отримані в борг кошти до 01 березня 2016 року.

Відсутність у розписці буквального визначення, що ОСОБА_4 зобов'язується повернути кошти до 01 березня 2016 року, не змінює змісту правовідносин сторін та зобов'язань відповідача.

Також в розписці зазначена дата її складення 30 січня 2016 року, що підтверджує факт, що ОСОБА_4 отримала кошти раніше складення цієї розписки, а також персональні дані відповідача: дата народження, місце проживання і паспортні дані, що спростовує висновки суду першої інстанції про те, що надана боргова розписка цих відомостей не містить.

В строк, погоджений сторонами, ОСОБА_4 суму позики не повернула.

Суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, неповно з'ясував обставини справи та за наявності порушення відповідачем зобов'язання договору позики щодо повернення коштів, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Аргументи, надані відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу є необґрунтованими, спростовуються обставинами, встановленими у справі, написання боргової розписки під психологічним тиском не доведено жодними доказами.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Незважаючи на те, що позивач просила стягнути борг за договором позики із визначенням еквіваленту в національній валюті станом на день звернення з позовом, зобов'язання, яке виникло між сторонами, залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті, а еквівалент до національної валюти повинен бути визначений станом на день ухвалення судового рішення.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 303/5407/15-ц.

Виходячи з чого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума позики в розмірі 10490 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення 24 липня 2018 року (100 дол. США = 2644,96 грн.) еквівалентно 277 456, 30 грн.

Також, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 3% річних від простроченого платежу за період з 02 березня 2016 року по 01 січня 2018 року (670 днів прострочення виконання зобов'язання) в сумі 15279, 10 грн. (277456,30*3*670/365/100).

За таких обставин, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами 1,2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч.2, ч.3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Доказів на підтвердження сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 320 грн. позивач суду не надала.

Також позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та їх вартості, що є підставою для відмови ОСОБА_3 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з квитанцією від 27 грудня 2017 року № 0.0.927163749.1 ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання позову в сумі 3085, 98 грн. та за подання апеляційної скарги 4628,97 грн. відповідно до квитанції від 20 червня 2018 року за № 0.0..1, а всього в сумі 7714,95 грн., який відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню за користь позивача з ОСОБА_4

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_4 (проживає АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (проживає АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2) борг за договором позики від 30 січня 2016 року в сумі 10490 (десять тисяч чотириста дев'яносто) доларів США, що станом на 24 липня 2018 року в національній валюті за офіційним курсом НБУ становить 277456, 30 грн. (двісті сімдесят сім тисяч чотириста п'ятдесят шість грн. 30 коп.) та 3% річних від простроченої суми, що становить 15279, 10 грн. (п'ятнадцять тисяч двісті сімдесят дев'ять грн. 10 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7714,95 грн. (сім тисяч сімсот чотирнадцять грн. 95 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно з оригіналом: