Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 752/6397/16-ц

провадження № 61-163св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів:, Журавель В. І., Коротуна В. М., КратаВ. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у складі суддів Борисової О. В., Ратнікової В. М., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ :

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва (далі - КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просили стягнути солідарно грошові кошти в розмірі 209 260 грн 73 коп у рахунок відшкодування шкоди, завданої підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника з вини відповідачів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 752/2566/14-ц позов ОСОБА_7 до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва, третя особа - ОСОБА_6, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково та визнано незаконним та скасовано наказ № 74-к від 31 грудня 2013 року «Про звільнення працівників Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва у зв'язку з реорганізацією», стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу 209 260 грн 73 коп. Рішенням Апеляційного суду м. Києва вказане рішення в частині стягнення грошових коштів залишено без змін. Підставою для ухвалення вказаних судових рішень стало незаконне звільнення працівника ОСОБА_7, що у свою чергу завдало шкоду підприємству у розмірі 209 260 грн 73 коп.

У позові зазначено, що до розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації № 288 від 24 травня 2013 року «Про організаційно-правові заходи щодо діяльності поліклініки № 1 Голосіївського району міста Києва, яка відноситься до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації» до складу комісії з реорганізації входили, зокрема: ОСОБА_6 - голова комісії з реорганізації, головний лікар поліклініки № 1 Голосіївського району міста Києва ОСОБА_7 - секретар комісії, старший інспектор з кадрів поліклініки № 1 Голосіївського району міста Києва. В обов'язок комісії входило належним чином попередити всіх працівників про скорочення та запропонувати їм вакантні посади. У зв'язку з чим, представник вважає, що підставами для поновлення на роботі працівника та стягнення вимушеного прогулу слугували саме порушення, допущені відповідачами під час виконання своїх функціональних обов'язків, тому, посилаючись на правові підстави статті 237 КзпП України, просить стягнути з них грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди.

07 червня 2016 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва грошові кошти в рахунок відшкодування заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 209 260 грн 73 коп; стягнуто судовий збір у розмірі 1 378 грн; всього стягнуто 210 638 грн 73 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,що незаконне звільнення ОСОБА_7, що потягнуло за собою завдання шкоди позивачу, відбулося через недотримання соціально-правових гарантій працівників у порядку та на умовах, визначених законодавством, зокрема порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України.

27 жовтня 2016 року рішенням Апеляційного суду міста Києва рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 1 515 грн 80 коп.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачі не видавали та не підписували наказ від 31 грудня 2013 року № 74-к «Про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», за яким було незаконно звільнено ОСОБА_7 Наказ був виданий директором комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» ОСОБА_5, а тому висновок суду першої інстанції про покладення на відповідачів повної матеріальної відповідальності є необґрунтованим.

21 листопада 2016 року представник КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема наявність передбачених розпорядчими документами обов'язків відповідачів щодо дотримання соціально-правових гарантій працівників при реорганізації, прямого причинного зв'язку між визнанням звільнення незаконним та заподіянням шкоди підприємству, а також встановлену персональну відповідальність відповідачів за виконання покладених обов'язків.

Представник КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва - ОСОБА_5 у касаційній справі зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки судом не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин в усій сукупності.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5, будучи головами комісій, повинні були попередити про звільнення своїх працівників. ОСОБА_5 виконала всі організаційно - правові заходи щодо реорганізації Центральної районної дитячої поліклініки Голосіївського району міста Києва, зокрема попередила своїх працівників про звільнення. ОСОБА_5 не повинна була попереджати працівників іншої юридичної особи - Поліклініки № 1 Голосіївського району міста Києва. Для цього існувала інша комісія з реорганізації, головою та секретарем якої були відповідачі, обов'язки яких передбачені вищезазначеними наказами.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Пунктом першим частиною 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Друга судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Пунктом 8 частиною першою статті 134 КЗпП України передбачено, що суб'єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу.

У пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації за оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Встановивши, що розпорядження про звільнення ОСОБА_7 відповідачі не підписували, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що передбачених статтею 134 КЗпП України підстав для покладання на них відповідальності за оплату незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, не порушено норми процесуального права.

При цьому правильно застосовано постанову Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило