Справа № 610/3170/17
2/610/34/2018

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року Балаклійський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Усенка С.І.,

при секретарі Бартєнєвої Ю.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №610/3170/17 (2/610/34/2018) за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" в осбі філії - Харківське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_3 Аллабердієвича про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 Аллабердієвича до ПАТ "Державний ощадний банк України", третя особа -ОСОБА_4 Джумаєвич, про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Державний ощадний банк України" в осбі філії - Харківське обласне управління АТ "Ощадбанк" звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 32 086,06 доларів США, що складає 862 723,77 грн. та судові витрати у сумі 12 940,90 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21.06.2007 р. між ВАТ "Державний ощадний банк України", найменування якого змінене на ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №1886, відповідно до якого відповідач отримав гроші в сумі 50 000,00 доларів США на строк 120 місяців, з терміном погашення кредиту не пізніше 20.06.2017 року зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором укладений Іпотечний договір № 2465 від 21.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_5

22.09.2008 року був укладений Додатковий договір № 1 та 24.11.2009 року укладений Додатковий договір №2 до Кредитного договору № 1886 від 21.06.2007 року, якими було внесено зміни до п.1.5 Кредитного договору.

Кредит було отримано відповідачем, але ним були порушені умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість на вказану суму.

ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому просить ввизнати недійсним Кредитний договір № 1886 від 21.06.2007 року укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3; визнати недійсним іпотечний договір № 2465, посвідчений 21.06.2007 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 ОСОБА_4 Джумаєвич; застосувати наслідки недійсності Кредитного договору № 1886 від 21.06.2007 року та витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок Відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що 21.06.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (надалі по тексту - Банк) та ОСОБА_3 (надалі по тексту - Позичальник) було укладено кредитний договір № 1886 (надалі по тексу - Кредитгний договір), згідно з яким Банк зобовязався надати Позичальнику на споживчі потреби кредит у сумі 50 000,00 дол. США.

У відповідності до пункту 1.5. Кредитного договору, Позичальник зобовязується щомісячно до 20 числа місяця, наступного за звітним здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі 805,00 дол. США шляхом внесення готівки до каси банку.

Верховний суд України по справі № 6-79 цс 14 висловив наступну правову позицію, "відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою. на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку' особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України».

Тобто, пункт 1.5. Кредитного договору суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст 192, 553 ЦК України, зокрема про що зазначається у правовій позиції Верховного суду України по справі № 6-79 цс 14, оскілки визначає обовязок Позичальника сплачувати банку за користування кредитом саме долари США, а не гривню як того ви магає Закон.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. З ст. 1054 цивільного закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конститу ції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року (чинній на дату укладання Кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема про кредитні умови, такі як: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки: г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з . держанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У відповідності до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У відповідності до пунктів 1.1.-1.3. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (яка діяла на момент укладання кредитного договору) про затвердження «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», статей 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 11 Закону України Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з ураху ванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Банки зобов'язані забезпечувати виконання цих Правил зокрема під час укладення кредитних договорів зі споживачами.

У главі 2 Зазначених правил, визначені Вимоги щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме у пункті 2.1. зазначено, ідо Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши зокрема про таке: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки ' фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовно сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів. їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Пункт 2.2. Правил: Інформація про платежі споживача, - зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непе гашеного кредиту, фіксована сума тощо).

Згідно з пунктами 2.4., 2.5. Зазначених правил Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не повідомив Позичальнику про орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, чим ввів Позичальника в оману та вплинув на можливість свідомого і компетентного вибору.

У забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором, між Позивачем та ОСОБА_3 ОСОБА_4 Джумаєвичем укладено Іпотечний договір № 2465, посвідчений 21.06.2007 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6. за яким передано в іпотеку квартиру розташовану за адресою: м. Харків, вул. Амосова (стара назва Корчагінців), 23 кв. 76 (надалі по тексту - предмет іпотеки).

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно п.2.1 кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-1V (надалі - Закон № 979-IV).

Статею 1 вказаного Закону № 979-ІV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов»зання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-ІV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов"язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг, порядок дострокового виконання основного зобов'язання уразі неплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обов»язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості),є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправя сторін учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами", і при укладенні такого виду кредитного договору, Банк має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-ІV, «щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.І ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

З п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів»

Статтями 18 і 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. З ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

В ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено: «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Укладений Кредитний договір є укладений під впливом омани з боку Банку, що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Зі змісту кредитного Договору вбачається, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, а саме Банк, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: Не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.З "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168; Не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обгрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; Не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; Не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; В порушення вимоги п. 3.8 «Правил», Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; Всупереч вимоги п.3.4 "Правил", не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; Всупереч внмоги п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»,не визначив порядок припинення дії кредитного договору ; В порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; Не визначив відповідальніості кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; В порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; Не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; Не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки, встановив обовязок виконання кредитного зобовязання в іноземній валюті в порушення вимог ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України, що призвело в тому числі до омани позичальника та є підставою для визнання Кредитного договору недійсним.

Аналогічну правову позицію зайняв Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 23 січня 2017р. у справі №569/19957/14-ц, якою було залишено в силі рішення судів першої та апеляційної інстанції про визнання кредитного договору велінсним.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи, що Позичальник тривалий час сплачував кредит, й за підрахунками сплачена до банку сумма складає 71 169,55 доларів США, вбачається можливість проведення зарахування зустрічних однорідних вомог та зобовязання повернути залишок у однієї із сторін.

За ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 29.01.2018р. зустрічну позовну заяву було об»єднано в одне провадження з первісним позовом.

29.01.2018р. на адресу суду надійшов відзив на первісний позов від ОСОБА_3, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову (т.1 а.с.73-81).

В судовому засіданні представник позивача ПАТ "Державний ощадний банк України" позов підтримав та наполягав на його задоволенні. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Третя особа до суду не з"явилась, про причини неявки суду не повідомив.

ПАТ "Державний ощадний банк України" до суду надано відповідь на відзив (т.1 а.с.166-168), відзив на зустрічний позов (т.1 а.с.172-174).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України"» підлягають задоволенню; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 належить відмовити за таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,21.06.2007 р. між ВАТ "Державний ощадний банк України", найменування якого змінене на ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №1886, відповідно до якого відповідач отримав гроші в сумі 50 000,00 доларів США на строк 120 місяців, з терміном погашення кредиту не пізніше 20.06.2017 року зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором укладений Іпотечний договір № 2465 від 21.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_5

22.09.2008 року був укладений Додатковий договір № 1 та 24.11.2009 року укладений Додатковий договір №2 до Кредитного договору № 1886 від 21.06.2007 року, якими було внесено зміни до п.1.5 Кредитного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

За змістом ст. 530, ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Станом на 21.03.2017 року відповідачем порушені вимоги кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 21 березня 2017 року складає 32086,06 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленої НБУ складає 862726,77 грн., з яких:

прострочена заборгованість по кредиту - 21951,41 доларів США, що складає 590227,32 грн.;

прострочена заборгованість по відсоткам - 4898,29 доларів США, що складає 131704,73 грн.;

нарахована сума пені за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків 4319,65 доларів США, що складає 116146,32 грн.;

нарахована сума 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту 727,84 доларів США, що складає 19570,09 грн.;

нарахована сума 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків 188,87 доларів США, що складає 5078,32 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ухвали Балаклійського районного суду Харківської області від 15.02.2018р. за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2, у даній справі призначено судово-економічну експертизу, з метою перевірки правильності розрахунку, здійсненого позивачем, та встановлення реального розміру заборгованості по кредитному договору .

Як вбачається з висновку судово-економічної експертизи №12175 від 22.08.2018р. Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса:

- Відповідно наданим документам, показники сукупної вартості кредиту за кредитним договором №1886 від 21.06.2007 р., укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 на дату його укладання становлять:

реальна процентна ставка - 15,93%;

абсолютне значення подорожчання кредиту - 43718,83 дол. США.

Відомості стосовно реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту відсутні у кредитному договорі №1886 від 21.06.2007 р.

- Підтвердити та визначити суму кредиту отриману позичальником за кредитним договором №1886 від 21.06.2007 р. не надається за можливим, у звязку з відсутністю у матеріалах справи передбачених законодавством документів.

- Відповідно наданих на дослідження документів, а саме квитанцій банку, сума грошових коштів сплачених Позичальником ОСОБА_3 до каси банку, складає:

50 196,46 дол. США з призначенням платежу - «Сплата боргу за кредит згідно договору №1886 від 21.06.2007 р.»;

2 487,59 грн. з призначенням платежу - «Сплата пені за кредитом згідно договору №1886 від 21.06.2007 р.»

2 524,00 грн. з призначенням платежу - «ком.винаг.за надання кредита ОСОБА_3 Аллабердієвич»

12475 дол. США з призначенням платежу - «Прийом на МПК» (т.2 а.с.108-125).

Суд приймає до уваги, що розрахунок заборгованості експертом здійснено на підставі наданих банком регістрів бухгалтерського обліку та розрахункова заборгованість відповідача перед банком була підтверджена.

За змістом ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Отже, висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, також підлягає дослідженню і перевірці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наведених підстав суд бере до уваги висновок судово-економічної експертизи №12175 від 22.08.2018 року який у сукупності з іншими доказами, підтверджує розмір заборгованості відповідача за кредитним договором.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Стаття 524ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене угрошовій одиниці України гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення невстановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти,а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на територіїУкраїни за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою ст.509, ст.526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1,2 ст.598 ЦК України).

Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), переданням відступного (ст.600 ЦК України), зарахуванням (ст.601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України), прощенням боргу (ст.605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України), неможливістю виконання (ст.607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.608 та 609 ЦК України).

Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст.17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 32086,06 доларів США, що складає 862723,77 грн.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 Аллабердієвича до ПАТ "Державний ощадний банк України", третя особа -ОСОБА_4 Джумаєвич, про захист прав споживачів, за безпідставністю.

Статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час укладання спірних договорів, передбачалося, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, встановлює додаткові вимоги до договорів про надання фінансових послуг фізичним особам, якщо це не врегульовано законом.

При укладенні договору юридична або фізична особа мають право вимагати у суб'єкта підприємницької діяльності надання балансу або довідки про фінансове становище, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), а також бізнес-план, якщо інше не передбачено законодавством України.

Фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом.

Фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу.

Підстави, порядок та правові наслідки припинення дії договорів про надання фінансових послуг визначаються цивільним законодавством, законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, а також укладеними відповідно до них договорами.

Згідно частини 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572, частиною 1 статті 574 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Положеннями статей 1, 2 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати передбачено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця.

Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Кредитодавець може запроваджувати процедури щодо встановлення платоспроможності та ідентифікації боржника.

У договорі про іпотечний борг можуть бути зазначені: вартість основного зобов'язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити; згода боржника на приєднання його основного зобов'язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу; право кредитодавця відчужувати основне зобов'язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг; інфляційне застереження; умови страхування фінансових ризиків щодо: - невиконання основного зобов'язання; - неотримання платежів за цим договором; - несвоєчасної реалізації предмета іпотеки; - несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора.

Умови договору про іпотечний борг, включений до консолідованого іпотечного боргу, змінам не підлягають.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Верховний суд України висловив правову позицію від 2 грудня 2015 року в справі №6-1341цс15, відповідно до якої за змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається зі змісту спірних договорів та додатків до них, під час їх укладання у достатньому обсязі були виконані вимоги зазначених вище нормативних актів щодо істотних умов договорів, а також і щодо порядку надання споживачеві інформації про істотні умови отримання кредиту, зокрема і щодо сукупної його вартості, яке передувало як укладенню самого кредитного договору від 21.06.2007, та і додаткової угоди до нього від 22.09.2008.

Отже, позивач не надав доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Відсутні підстави для висновку, що кредитний договір та додаткова угода до нього містять умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, могло б бути підставою для визнання договорів недійсними.

За таких обставин, оскільки відсутні підстави вважати, що під час укладання спірних кредитного договору та додаткової угоди до нього позичальник був введений в оману щодо істотних умов договору - вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, а також щодо включення до них умов, які суперечать чинному кредитному законодавству, вимоги про визнання цих договорів недійсними є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Вимога позову щодо визнання недійсним договору іпотеки обґрунтована позивачем недійсністю кредитного договору, на забезпечення якого укладено іпотечний договір. Оскільки суд не вбачає підстав для визнання недійсним кредитного договору, то відсутні і підстави для визнання недійсним спірного договору іпотеки.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позову про визнання недійсними спірних договорів, не підлягає задоволенню заява представника позивача про застосування наслідків недійсності правочинів, а також не беруться до уваги доводи представника відповідача що наявності підстав для застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 524, 526, 533, 553, 554, 625, 629, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 10, 12, 13, 18, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ "Державний ощадний банк України" в осбі філії - Харківське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_3 Аллабердієвича про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 Аллабердієвича ІНФОРМАЦІЯ_1 ( рнокпп НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» () заборгованість за кредитним договором в розмірі 32086 (тридцять дві тисячі вісімдесят шість), 06 доларів США, що складає 862 723 (вісімсот шістдесят дві тисячі сімсот двадцять три) грн. 77 коп. та судовий збір у розмірі 12 940,90 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 Аллабердієвича до ПАТ "Державний ощадний банк України", третя особа -ОСОБА_4 Джумаєвич, про захист прав споживачів - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Харківського Апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом): Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», місцезнаходження: 61003, м. Харків, Конституційний майдан б.22

Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_3 Аллабердієвич, який зареєстрований за адресою: 64225, Харківська область, Балаклійський район, с. Яковенкове, туп. Садовий б.6

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 Джумаєвич, який зареєстрований за адресою 61179, АДРЕСА_1.

Повний текст рішення виготовлено 22.12.2018р..

Суддя