Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/6455/15Головуючий у 1-й інстанції Зарютін П.В.
Пр. № 22-ц/778/284/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Гончар М.С.

судді Кочеткова І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - Банк) до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Банк звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- в рахунок виконання основного зобов'язання ОСОБА_3, як позичальника, щодо оплати заборгованості станом на 04.08.2015 року у розмірі 136249,93 грн., з яких тіло кредиту - 115832,37 грн., відсотки -15771,67 грн., комісія за ведення кредиту - 4645,89 грн. за договором про надання споживчого кредиту № 513-12/К-07 від 21.08.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки № 513-12/Z-07 від 21.08.2007 року з ОСОБА_2, а сама: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом визнання права власності на нього за Банком;

- визнати за Банком право власності на вищезазначену квартиру,

- всі судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 21 серпня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 513-12/К-47, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 16000,00 доларів США з сплатою 12 % річних. 21 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 513-12/Z-07, відповідно до якого в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» було передано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1. Внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору утворилась заборгованість у розмірі 136249,93 грн., з яких: 115832,37 грн. - тіло кредиту; 15771, 67 грн.; - відсотки; 4645,89 грн. - комісія за ведення кредиту, від сплати якої позичальник на користь банку ухиляється.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2016 року (т.с. 1 а.с. 107-110) вищезазначений позов Банку було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року (т.с. 2 а.с. 104) вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції було скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про його перегляд, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року (а.с. 145-147а) у задоволенні позову Банку відмовлено у повному обсязі.

Відповідач та третя особа із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 156-163) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 194), справу призначено до апеляційного розгляду (т. с. 2 а.с. 197).

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив апеляційному суду на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (т.с. 2 а.с. 211-214).

У судове засідання 18 січня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 201, 206) відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 18 жовтня 2017 року (ухвала апеляційного суду т. с. 2 а.с. 194).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника Банку за довіреністю (т.с. 2 а.с. 215)Фролова В.В. та представника відповідача ОСОБА_2 за ордером (т.с. 2 а.с. 216) адвоката Патяк А.С.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та зокрема:

-представника Банку, якій на запитання апеляційного суду у судовому засіданні у тому числі зазначав, що у позові Банку у номері квартири, що є предметом іпотеки та на яку Банк просить звернути стягнення у цій справі, є описка, Банк не вирішував питання про звернення стягнення в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості за кредитним договором на вищезазначений предмет іпотеки у позасудовому порядку взагалі, тому надати апеляційному суду докази наявності перешкод у Банку для звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості на предмет іпотеки у позасудовому порядку Банк не може, просив долучити до матеріалів цієї справи та вважати за преюдиційні у цій справі судові рішення ВССУ та апеляційного суду Запорізької області в іншій справі з аналогічного питання за участю Банку;

-представника відповідача, якій зазначав, що у позові Банку зазначений зовсім інший номер іпотечної квартири (№3), на яку Банк просить звернути стягнення, ніж зазначений в іпотечному договорі сторін (№38), однак, відповідач із підставами відмови судом першої інстанції у задоволенні позову Банку у цій справі погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржує,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст. 3, 10, 11, 88, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст.509, 526, 527, 530, 533, 610, 589, 590, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку» та виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а суд позбавлений можливості самостійно змінити підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог, та не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що відповідно до наведених норм матеріального права у позивача відсутнє право на звернення стягнення на іпотечне майно у заявлений у позові спосіб саме за рішенням суду у цій справі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (16 серпня 2017 року).

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 21 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 513-12/К-47, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 16 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних.

Виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором забезпечено іпотечним договором № 513-12/Z-07, укладеним 21 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., за умовами якого в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» було передано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 7-18).

Згідно із п. 1.3 іпотечного договору вартість предмета іпотеки сторони оцінили в розмірі 153520,00 грн.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» набув усіх прав та обов'язків кредитора за вищезазначеними кредитним та іпотечними договорами (а.с. 29-34).

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, у порушення умов договору ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконував, передбачені умовами договору платежі вносив несвоєчасно і не в повному розмірі, внаслідок чого станом на 04.08.2015 року у нього утворилась загальна заборгованість у розмірі 136 249, 93 грн., з яких: 115832,37 грн. - тіло кредиту; 15771, 67 грн. - відсотки; 4645,89 грн. - комісія за ведення кредиту. (а.с. 19).

Таким чином, за матеріалами справи сума загальної заборгованості за кредитним договором - 136249,93 грн. є співмірною з вартістю предмету іпотеки, яка складає 153520,00 грн.

Позивачем на адресу відповідача та третьої особи направлялись попередження та вимоги в зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов взятих на себе зобов'язань (а.с. 20-26).

Однак, відповідно до п. 4 вищезазначеного договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки у разі набуття іпотекодавцем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за виконавчим написом нотаріуса чи за рішенням суду шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження або за вибором іпотекодержателя може бути здійснено згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: 1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, 2) продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь - якій особі - покупцеві.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 30.03.2016 року № 6-1851 цс 15.

Отже, аналізуючи положення ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи на захист: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у матеріалах цієї справи відсутні дані про вирішення позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що передбачено умовами договору іпотеки в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року № 5, у пункті 38 вказано, що у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Оскільки іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення зазначеного договору в позасудовому порядку не реалізував, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у позові позивача у цій справі, оскільки вважав, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає як з вимог ст.ст.37,39 Закону України «Про іпотеку», так і договору іпотеки, укладеного між сторонами.

Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а суд першої інстанції був позбавлений можливості самостійно змінити підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог, та не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що відповідно до наведених норм матеріального права у позивача відсутнє право на звернення стягнення на іпотечне майно у заявлений у позові спосіб, виходячи з викладених вище обставин, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги Банку, як позивача, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представники вважають, що є єдино вірною та єдино можливою.

Безпідставними є посилання Банку в його апеляційній скарзі у цій справі на п. 39 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин».

Оскільки, вищезазначений іпотечний договір сторін не містить застереження саме про такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, про який просить Банк у своєму позові у цій справі, а саме: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за Банком за рішенням суду.

Так, зокрема за п. 4.5 вищезазначеного іпотечного договору сторін у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Крім того, встановлено, що Банк не вирішував питання про звернення стягнення в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості за кредитним договором на вищезазначений предмет іпотеки у позасудовому порядку взагалі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та Банком апеляційному суду не надані.

Докази наявності перешкод у Банку для звернення стягнення в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості за кредитним договором на вказаний вище предмет іпотеки у позасудовому порядку відсутні.

Оскільки, за змістом п. 4.4.1 вищезазначеного іпотечного договору сторін № 513-12/-07 від 21.08.2007 року у цій справі (т.с. 1 а.с. 17) при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття Банком, як іпотекодержателем предмета іпотеки (вищезазначеної квартири) у власність в рахунок виконання основного зобов'язання саме цей іпотечний договір (а не рішення суду) є правовою підставою для реєстрації права власності за Банком, як іпотекодержателем, на цей предмет іпотеки.

Тобто, на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі право Банку, передбачене п. 4 іпотечного договору сторін, на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором саме шляхом визнання за Банком права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, ще не порушено, а, відповідно, і правові підстави для захисту останнього за рішенням суду у цій справі на сьогодні відсутні.

Не можуть мати преюдиційного значення у цій справі судові рішення ВССУ та апеляційного суду Запорізької області в іншій цивільній справі за позовом цього Банку до іншого відповідача за іншими іпотечними та кредитним договорами, які різняться за своїми умовами із договорами у цій справі, надані Банком для долучення у цій справі в апеляційному суді (т.с. 2 а.с. 217-226), а тому останні не приймаються апеляційним судом до уваги у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Встановлено, що суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні хоча й послався на ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, але фактично не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ЦПК України.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у належному розмірі 1498,75 грн. (т.с. 2 а.с. 190), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз'яснити, що Банк не позбавлений права у подальшому вирішувати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором окремо від цієї справи у судовому порядку в іншій спосіб або у позасудовому порядку.

Керуючись ст.ст. 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року цій справі залишити без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня його прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення у цій справі апеляційним судом складено 22.01.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.