Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 562/2614/15-ц

провадження № 61-393св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Здолбунівському районі Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у складі судді Ковалика Ю. А. від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Буцяка З. І., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М. від 10 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Здолбунівському районі Рівненської області (далі - Відділення) про встановлення факту нещасного випадку на виробництві.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2005 року, під час виконання трудових обов'язків водія Відкритого акціонерного товариства «Здолбунівське Автотранспортне підприємство - 15662» (далі - ВАТ «Здолбунівське АТП - 15662»), з ним трапився нещасний випадок на виробництві, виходячи з кабіни автомобіля «Краз-256 Б-1» він впав з підніжки автомобіля на бетон, унаслідок чого сильно забив ліву ногу та не міг рухатися. Про отриману травму позивач повідомив механіка з випуску автомобілів, який у свою чергу доповів керівництву ВАТ «Здолбунівське АТП - 15662».

У період з 12 по 20 вересня 2005 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Здолбунівській центральній районній лікарні. 21 вересня 2005 року він був доставлений на стаціонарне лікування в Комунальний заклад «Корецька обласна фізіотерапевтична лікарня» Рівненської обласної ради. Надалі ОСОБА_2 неодноразово проходив курс стаціонарного та амбулаторного лікування та в нього було діагностовано остеоартроз III ступеня.

Оскільки після звернення до Відділення із заявою про складання акту форми Н-1 з приводу нещасного випадку та призначення відповідної пенсії йому було відмовлено в задоволенні вказаної заяви, то він звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не повідомив роботодавця про нещасний випадок на виробництві й належних та допустимих доказів на підтвердження факту нещасного випадку на виробництві, що трапився з ним 11 вересня 2005 року, під час виконання трудових обов'язків, не надав.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2016 року рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що хоча позивач стверджував, що отримав травму 11 вересня 2005 року під час виконання трудових обов'язків у ВАТ «Здолбунівське АТП - 15662», яке припинено 3 грудня 2010 року, але позивач доказів про складення власником акту форми Н-1, Н-5, НПВ чи про відмову власника скласти такі акти суду не надав. Крім того, суди також виходили з того, що відповідно до висновку експерта від 15 грудня 2014 року № 100, наданого відповідачем, хоча в позивача дійсно було діагностовано і підтверджено об'єктивними клініко-рентгенологічними даними захворювання лівого кульшового суглобу у вигляді деформуючого остеоартрозу III ступеня, проте таке захворювання є хронічним та не відповідає терміну виникнення 11 вересня 2005 року. Тобто вказане захворювання не перебуває в причинному зв'язку з будь-якою травмою, а зумовлено віковими змінами в судинах суглобових тканин, з поєднанням дистрофічно-дегенеративних змін (розладами живлення та явищами переродження хрящової і кісткової тканих суглобу) внаслідок порушення обміну речовин та іншими нетравматичними причинами.

30 червня 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій взяли до уваги висновок експертизи, проведеної в іншій справі за його ж позовом, а в задоволенні його клопотання про призначення судово-медичної експертизи в цій справі суд першої інстанції відмовив. При цьому захворювання, яке діагностовано позивачеві, зумовлено саме травмою отриманою під час виконання ним трудових обов'язків.

21 вересня 2017 року Відділення подало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що позивач не довів факт отримання 11 вересня 2005 року травми, яка б викликала в нього втрату працездатності, а зібраних у справі доказів було достатньо для ухвалення рішення суду без призначення в справі експертизи. У зв'язку з викладеним, відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з пунктом 23 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232, нещасний випадок, про який своєчасно не повідомлено керівника підприємства чи роботодавця потерпілого або внаслідок якого втрата працездатності настала не одразу, розслідується і береться на облік згідно з цим Порядком протягом місяця після надходження заяви потерпілого чи уповноваженої ним особи, яка представляє його інтереси (незалежно від строку настання нещасного випадку).

У разі реорганізації підприємства, на якому стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться його правонаступником, а в разі ліквідації підприємства встановлення факту нещасного випадку розглядається у судовому порядку.

Суди встановили, що 3 грудня 2010 року ВАТ «Здолбунівське АТП - 15662», у якому позивач працював водієм автомобіля Краз-256 у період з 28 грудня 1993 року по 13 січня 2006 року, що підтверджується копією трудової книжки, було припинено у зв'язку з визнанням його банкрутом за рішенням Господарського суду Рівненської області від 29 листопада 2010 року.

У висновку експерта від 15 грудня 2014 року № 100 у судово-медичній експертизі, проведеній у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення про встановлення факту нещасного випадку на виробництві, залишеним без розгляду ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 травня 2015 року, вказано, що хоча в позивача дійсно було діагностовано і підтверджено об'єктивними клініко-рентгенологічними даними захворювання лівого кульшового суглобу у вигляді деформуючого остеоартрозу IIIступеня, проте таке захворювання є хронічним та не відповідає терміну виникнення 11 вересня 2005 року. Тобто вказане захворювання не перебуває в причинному зв'язку з будь-якою травмою, а зумовлено віковими змінами в судинах суглобових тканин, з поєднанням дистрофічно-дегенеративних змін (розладами живлення та явищами переродження хрящової і кісткової тканих суглобу) внаслідок порушення обміну речовин та іншими нетравматичними причинами.

Таким чином, установивши відповідно до статей 10 та 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що предметом позову в цій справі є саме встановлення факту нещасного випадку на виробництві, а не встановлення характеру і ступеню ушкодження здоров'я, суди на підставі поданих та належним чином оцінених доказів дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі на те, що суди безпідставно відмовили в призначенні експертизи не можна визнати таким, що ґрунтується на вимогах статті 145 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), оскільки в справі про встановлення факту нещасного випадку на виробництві такий висновок не є обов'язком, адже предмет доказування в таких справах іншій, ніж у справах пов'язаних із встановленням характеру і ступеню ушкодження здоров'я.

Отже, доводи касаційної скарги висновку судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають.

Таким чином, судові рішення, які просить скасувати ОСОБА_2, ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк