Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 520/9267/16-ц

провадження № 61-28934св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України»,

представники відповідача - Дмитрух Максим Олександрович, Сасова Наталія Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Пучкової І. М. від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О. від 05 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі - ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України») про скасування наказу, поновлення на роботі. Стягнення невиплаченої заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що при звільненні ОСОБА_4 були допущені порушення вимог трудового законодавства України, зокрема, йому не було запропоновано інші вакантні посади, не було взято до уваги його переважне право на залишенні на роботі, засідання профкому відбулось за його відсутності.

Посилаючись на те, що він був звільнений з роботи у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України без законних підстав та з порушенням порядку звільнення, ОСОБА_4 просив суд, з урахуванням збільшення позовних вимог: скасувати пункт 7 наказу від 15 червня 2016 року за № 345-к «По особовому складу», яким його звільнено 30 червня 2016 року з посади кореспондента власного регіонального відділу творчо-виробничого об'єднання інформативно-аналітичних програм Національної телекомпанії України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці - за скороченням штату працівників на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України; поновити його на цій посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року по 03 травня 2017 року у розмірі 25 314 грн 10 коп. без урахування податків та зборів; стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2016 року у розмірі 29 928 грн 00 коп.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді кореспондента власного регіонального відділу творчо-виробничого об'єднання інформативно-аналітичних програм (таб. № 7363) в ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», стягнуто з ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2016 року по 03 травня 2017 року в розмірі 25 314 грн 10 коп., а також невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2016 року у розмірі 29 928 грн, та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року з ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпаніяУкраїни» в дохід держави був стягнутий судовий збір у розмірі 2 560 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось незаконно, а тому вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно листа ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» від 08 квітня 2016 року за № 72-вк ОСОБА_4 попереджено про майбутнє звільнення з роботи у відповідності до вимог пункту першого статті 40 КЗпП України з 30 червня 2016 року, проте жодної вакантної посади запропоновано не було, незважаючи на їх наявність.

У жовтні 2017 року ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, який відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували надані відповідачем докази про зміни в штатному розписі відповідача та той факт, що позивачу не було запропоновано переведення на іншу посаду у зв'язку із відсутністю вакантних посад, а тому судами не були досліджені в повному обсязі всі обставини, які підтверджують законність звільнення позивача з посади кореспондента власного регіонального відділу творчо-виробничого об'єднання інформаційно-аналітичних програм. Крім того рішення судів не мотивовані в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанції законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до норм матеріального та процесуального права, оскільки при проведенні змін в організації виробництва відповідача одночасно із скороченням чисельності до штатного розпису вводились нові посади, однак жодна з них не була запропонована позивачу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 травня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 11 травня 1992 року був прийнятий на посаду кореспондента власного регіонального відділу творчо-виробничого об'єднання інформативно-аналітичних програм в Українське телебачення головної редакції кореспондентської мережі.

Відповідно до наказу № 345-к від 15 червня 2016 року, ОСОБА_4 був звільнений з 30 червня 2016 року з посади кореспондента власного регіонального відділу творчо-виробничого об'єднання інформативно-аналітичних програм Національної телекомпанії України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці - скорочення штату працівників на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України.

Скорочення штату відповідача відбулось згідно з наказом ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» від 29 березня 2016 року № 123 «Щодо змін в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та внесення змін до штатного розпису НТКУ», який прийнятий з урахуванням пункту 8 доручення Прем'єр-міністра України Яценюка А. П. від 25 січня 2016 року № 267/1/1-16 до Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», листа Держкомтелерадіо України від 09 лютого 2016 року №404/29/6 від 01 липня 2016 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників.

Згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації організації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за скороченням штату, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, чи був попереджений працівник за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом установлено, що відповідачем було проведено скорочення штату, а саме зміна штатного розкладу за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами, проте з наданих штатних розписів вбачається, що у зв'язку із скороченням штату до штатного розпису відповідача були введені нові посади.

Так, в інформаційно-аналітичному відділ Товарно-виробничого об'єднання інформаційно-аналітичних програм було введено шість новий посад: «оглядач», «провідний фахівець» та «фахівець». У міжнародному відділі цього ж об'єднання було введено п'ять нових посад «фахівець». Нові посади були введені й в інших структурних підрозділах відповідача. Зокрема, у відділі планування та підготовки до ефіру стороннього контенту (в штатному розписі від 01 січня 2016 року - відділ підготовки до ефіру кінофільмів і сторонніх програм); в Дирекції програм введено чотири нових посади, в тому числі одна посада «відповідальний випусковий». У творчому об'єднанні дитячих, молодіжних та освітніх програм введено шість нових посад, у тому числі посади «старший редактор» та «випусковий відповідальний». Таким чином, при проведенні змін в організації виробництва відповідача, одночасно із скороченням чисельності до штатного розпису вводились нові посади, які могли б бути запропоновані позивачу, оскільки згідно класифікатору професій ДК 03-2010 ці посади входять до групи КП 2451.2 Письменники, редактори та журналісти. До цієї ж групи відноситься й посада, яку обіймав позивач.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачу не було запропоновано переведення на іншу посаду у зв'язку із відсутністю вакантних посад, проте з матеріалів справи вбачається, що до штатного розпису вводились нові посади, однак жодна з них не була запропонована позивачу.

При цьому апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи відповідача щодо безпідставного стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2016 року, оскільки позивач був звільнений у зв'язку із скороченням штату, а не у зв'язку із прогулом. Крім того згідно з рішення комісії по трудовим спорам від 21 червня 2016 року саме відповідач не забезпечив ОСОБА_4 необхідними для роботи засобами, з 01 листопада 2014 року позивач фактично не мав визначеного робочого місця й після 01 листопада 2014 року власник не надав позивачу інше робоче місце.

Відхиляючи доводи відповідача щодо безпідставності стягнення компенсації завданої моральної шкоди, суди правильно виходили з того, що у зв'язку із порушенням трудових прав позивача, який є заслуженим журналістом України, пропрацював на підприємстві з 15 травня 1992 року, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено судами із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року було зупинено дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року в частині, яка не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2017 року в частині, яка не підлягає негайному виконанню.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило