Справа № 202/4073/17
Провадження № 2/202/246/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 січня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Дмитрієва Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка у червні 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві, письмових поясненнях посилалася на те, що ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. З 17.05.1994 року по теперішній час вона зареєстрована та мешкає в квартирі. Іншого житла у неї немає. Вона є непрацездатною, людиною похилого віку та пенсіонером за віком з 1995 року, є інвалідом ІІ групи та за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. У 2008 році вона звернулася до свого онука ОСОБА_3 з проханням про матеріальну допомогу та догляд. ОСОБА_3 пообіцяв їй надати допомогу, однак за це запропонував заповісти йому квартиру. Вона погодилася на такі умови і склала заповіт на його імя. Однак, оскільки ОСОБА_3 повністю проігнорував їх домовленість, вона звернулася до Індустріального територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів, інвалідів та одиноких непрацездатних і 24.03.2008 року уклала договір на обслуговування одиноких непрацездатних громадян та інвалідів усіх категорій, які потребують сторонньої допомоги, згідно якої отримує на дому соціальні послуги. У 2008 році її стан здоров'я погіршився, у зв'язку з постійними болями та обмеженням руху у тазостегнових суглобах лікарі рекомендували здійснити тотальне ендопротезування лівого тазостегнового суглобу. Ця операція потребувала значних матеріальних затрат, грошових коштів на яку у неї не було. Саме в цей час ОСОБА_3 повідомив про можливість продажу/обміну належної їй квартири на меншу, з отриманням коштів на лікування. Однак незважаючи на обіцянку повідомив, що здійснити продаж/обмін належної їй квартири немає можливості. В цей період часу вона не укладала правочинів щодо розпорядження своїм майном. 16.07.2008 року їй була проведена операція. Після проведення операції, в реабілітаційний період та впродовж наступних років ОСОБА_3 її не відвідував та не надавав необхідної допомоги. У зв'язку з цим, вона вирішила скасувати заповіт, складений на ім'я ОСОБА_3, реєстрація скасування заповіту була посвідчена 08.08.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_6, реєстраційний номер 2497, про що наприкінці 2016 року вона повідомила відповідача. Однак від нього дізналася, про те, що вона не є власником квартири в якій проживає, і що він набув на неї право власності на підставі договору дарування, укладеного між ними у 2008 році. Дізнавшись про це, вона звернулася до Другого дніпропетровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, як малозабезпечена особа для отримання правової допомоги. 21.04.2017 року в Четвертій дніпропетровській державній нотаріальній конторі вона отримала копію договору дарування від 05.11.2008 року, зі змісту якого дізналася, що від її імені представник ОСОБА_2 (яка є дружиною ОСОБА_3) подарувала останньому, належну ОСОБА_5 вищезазначену квартиру. Онук та його дружина не повідомили її про укладання договору дарування, вона постійно проживає у вищезазначеній квартирі, там зареєстрована і сплачує комунальні платежі та відкрито користується квартирою як власник. Вона не мала наміру на безоплатну передачу онуку своєї квартири, яка є її єдиним місцем проживання. Під час укладання спірного договору дарування волевиявлення дарувальника не відповідало її волі. Вона не може погодитися з його умовами, які спрямовані на безоплатну передачу квартири. Відповідач після укладання оспорюваного договору у вказану квартиру не вселявся, ключів не має, жодних дій щодо володіння, користування та розпорядження нею не вчиняв, отже, фактичний перехід права власності на спірне майно до відповідача не відбувся. Просила суд: визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений 05.11.2008 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору було залучено Четверту дніпропетровську державну нотаріальну контору.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано від Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори копію документів на підставі яких державним нотаріусом ОСОБА_7 був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 05 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-2640 .

В судовому засіданні представник позивача просив суд позов задовольнити з наведених в позові та письмових поясненнях підстав. Вказав, що позивачем строки позовної давності не пропущено. Позивач дізналася про своє порушене право лише в 2016 році. Укладаючи договір дарування на користь свого чоловіка ОСОБА_2 не мала ні права, ні достатнього обсягу повноважень на підписання і укладання такого договору, а державний нотаріус ОСОБА_7, посвідчуючи спірний договір дарування квартири та діючи на підставі та в межах своїх повноважень, не перевірила повноваження представника. Звернув увагу на те, що ОСОБА_2 не мала права та повноважень на здійснення дій по дарування квартири, тим паче на користь члена своєї родини, а саме чоловіка ОСОБА_3

Відповідачі та представник відповідача в судове засідання зявилися. Позовні вимоги не визнали. Вказали, що відповідач ОСОБА_3, який є онуком позивачки знав, що вона є людиною настрою, в якої він змінюється по декілька разів на день і не оформляти письмово будь які угоди з позивачкою взагалі неможливо. Батько ОСОБА_3 був сином позивачки, з яким вона не спілкувалася та не підтримувала жодних родинних відносин. Після його смерті мабуть позивачка відчувала провину перед померлим сином, а тому і склала заповіт на ОСОБА_3 зі своїх міркувань і скасувала його зі своїх міркувань. Також не відповідає дійсності і є надуманим факт, що ОСОБА_3 не повідомив позивачці про можливість продажу/обміну її квартири задля отримання грошей на операцію. Дійсно вони знали, що позивачці потрібні гроші на операцію, але у них на той момент грошей не було, бо вони оплатити операцію батька, а потім похорони та всі поминальні дні. Позивачка попросила з'ясувати можливість продати, обміняти або закласти в банк її квартиру для отримання грошей на операцію і подальшу реабілітацію, для чого і дала генеральну довіреність ОСОБА_2 Однак за короткий термін це було неможливо зробити. ОСОБА_3 було позичено кошти для проведення операції у ОСОБА_8 Позивачка знала про наявність договору дарування на ім'я ОСОБА_3. Також необґрунтованим є твердження позивачки, що договір дарування був укладений за нікчемною довіреністю. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Свідок ОСОБА_9, племінниця позивачки, зазначила, що в 1986-1988 роках проживала з позивачкою. Спілкувалися один раз в місяць. Раніше спілкувалися частіше, а зараз - рідко. Знала про операцію, яка була платною. Гроші на операцію давав ОСОБА_3. ОСОБА_5 розповідала їй, що вона переписала квартиру на ОСОБА_3. Знає, що до неї приходять соціальні працівники для надання допомоги. Останній раз розмовляли в серпні 2017 року. Позивачка років 3 тому пропонувала їй кинути все і приїхати до неї та доглядати її .

Свідок ОСОБА_10, сестра відповідача, розповіла про те, що проживає в одному будинку з позивачкою, яка є їх бабусею. Знала, що в 2008 році вона переписала квартиру на брата. Брат допомагав їй матеріально після смерті батька. Разом з братом заходила до позивачки, коли він давав їй гроші на операцію. Після смерті їх матері, бабуся перестала їм телефонувати і не відчиняє їм двері.

Свідок ОСОБА_8, дядько по матері відповідача, розповів про те, що він дав в борг ОСОБА_3 30000 грн. на операцію позивачки, однак не був присутній при передачі коштів. Коли була жива його сестра, мати відповідача, він заходив в гості до позивачки. ОСОБА_5 особисто йому говорила про те, що переписала квартиру на ОСОБА_3, яким чином переписала йому не відомо.

Свідок ОСОБА_11, сусідка, проживає в будинку з 1991 року, знає позивачку, однак їй більше відомо із розмов сторін. До 2011 року позивачка часто виходила на вулицю посидіти. Їй робили операцію, гроші на операцію дав ОСОБА_3. Позивачка говорила їй, що вона відписала квартиру племіннику ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_12, сусід, знає позивачку років 15, а ОСОБА_3 з дитинства. В 2009 році він вирішив робити в квартирі ремонт, але у них дуже скандальна сусідка живе на пятому поверсі і було необхідно, щоб труба пройшла на 6 поверх. Коли він прийшов до позивачки з проханням, то вона йому відповіла, щоб він звернувся до ОСОБА_3, тому що він хазяйнує.

Свідок ОСОБА_13, сусідка, розповіла про те, що проживає в будинку більше 23 років, знає ОСОБА_3 з дитинства. ОСОБА_5 їй особисто розповіла про те, що квартиру оформила на ОСОБА_3.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, представника відповідача, допитавши свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської ОСОБА_1 народних депутатів 04 липня 1994 року на підставі розпорядження №3/2138-94 належала на праві власності квартира АДРЕСА_5. Право власності було зареєстровано в КП ДМБТІ та записано в реєстрову книгу за №71п-49, що підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №20271121 від 17.09.2008 року (а.с.75,77). Відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 від 05 листопада 2008 року за реєстром №2-2640, ОСОБА_2, яка діяла по довіреності, посвідченій 11.06.2008 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером №2-1513 від імені ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) уклали договір про таке: ОСОБА_5 подарувала, а гр. ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_5 (а.с.74).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в шлюбі, який був зареєстрований 17.10.2003 року.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Як вбачається із наданих державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 копій документів 28.09.2010 року та 18 серпня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 державним нотаріусом було направлено листи про виявлене порушення вчинення нотаріальної дії, а саме укладання договору дарування квартири АДРЕСА_5 (а.с.96,98), яка не відповідає законодавству. Поштове повідомлення було отримано ОСОБА_3 (а.с.97). Як вбачається із долучених доказів ОСОБА_5 не отримувала зазначеного листа.

Відповідно до заяви ОСОБА_5 від 08 серпня 2016 року, поданої до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованої в реєстрі за №2496, нею скасовується заповіт, складений на ім'я ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_14 08 лютого 2008 року, реєстраційний номер 351.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є непрацездатною особою, людиною похилого віку, інвалідом 2 групи та за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Обслуговується Відділенням соціальної допомоги вдома територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріальної районної у м. Дніпрі ради з 24.03.2008 року до даного часу на підставі особистої заяви, що підтверджується Договором на обслуговування одиноких непрацездатних громадян та інвалідів усіх категорій, які потребують сторонньої допомоги від 24 березня 2008 року ( а.с.9).

ОСОБА_5 з 15.07.2008 року по 30.07.2008 року перебувала в ортопедичному відділенні №2 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» у зв'язку з тотальним ендопротезуванням лівого тазобедреного суглобу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилалася на те, що даний Договір дарування є недійсним, оскільки жодних повноважень на дії по безоплатній передачі квартири, яка є її єдиною власністю вона не давала. Її ніхто не повідомляв про обставини укладання договору дарування її квартири на користь онука, та не надав жодних документів про це.

Згідно до ч.ч.1,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Таким чином, виходячи зі змісту даної норми, договір дарування за своєю правовою природою створює певні обов'язки лише для однією сторони - дарувальника і не передбачає виникнення будь яких обов'язків для іншої сторони - обдарованого.

Згідно ч. 2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Щодо оцінки показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13 то зазначені свідки показали щодо надання матеріальної допомоги відповідачем ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_5 на проведенні операції, хоча самі і не були присутні при їх передачі та не надали жодних свідчень щодо укладення договору дарування. Свідки не дали суду показів, які б переконливо свідчили, що при конкретній бесіді, в певний час обговорювалося питання з позивачем про її намір подарувати квартиру ОСОБА_3.

Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що підтверджується доказами по справі, та не заперечувалося сторонами по справі, ОСОБА_5 в липні 2008 року було проведено платне ендопротезуванням лівого тазобедреного суглобу. Як зазначає відповідач, кошти на проведення операції в розмірі 30000 грн. були надані ним. Відповідачка заперечувала факт отримання коштів, та зазначила що операцію оплати за власні кошти та коштів депутатської допомоги, яка коштувала у лікарні 5000 грн.

Щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача.

Згідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 дізналася про договір дарування 21 березня 2017 року, офіційно отримавши завірену нотаріусом копію договору дарування від 05.11.2008 року, що підтверджується наданою копією договору дарування ( а.с.16 зв).

З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачка є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи, за станом здоров'я вона дуже хвора людина та у зв'язку з поганим станом здоров'я вона потребує постійного догляду, спірна квартира є єдиним її житлом, позивачка не мала наміру укладати договір дарування, оскільки даний договір створив для неї небажані наслідки, договір дарування не відповідав внутрішній волі позивача, як суб'єкта правочину та не був спрямований на настання наслідків, яких бажала позивач.

Таким чином, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири за АДРЕСА_6

Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідачів підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

У відповідності зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 203,215,257,258,717,718 ЦК України, ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_7, РНОКПП НОМЕР_3), третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора (м. Дніпро, вул. Радистів,8), про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_8, укладений ОСОБА_2 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 05.11.2008 року за реєстровим №2-2640.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі по 352,40 грн. з кожного.

Повний текст рішення виготовлено 22 січня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар