Справа № 520/9231/17
Провадження № 2/520/2326/18
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгорової Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача ОСОБА_3 посилався на те, що 5 серпня 2016 року ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4000 доларів США, про що була складена розписка, згідно з умовами якої, ОСОБА_2 зобовязалася повернути грошові кошти у розмірі 4000 доларів США та проценти у розмірі 800 доларів США протягом десяти днів з дня отримання коштів. Після спливу строку для повернення грошових коштів, ОСОБА_1 неодноразово звертався з вимогою до ОСОБА_2 про повернення боргу, однак його звернення були залишені поза увагою. У звязку з чим, він був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
У судове засідання 17 січня 2018 року представник позивача не зявився, направив заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, наполягав на задоволенні позову та не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила.
Відповідно до ст. ст. 280-285 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_4 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Суд вивчивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.
Як встановлено у судовому засіданні, 5 серпня 2016 року ОСОБА_2 склала розписку, за текстом якої вбачається, що вона отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США, які вона ОСОБА_2 зобовязалася повернути ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня отримання боргу, а також процентів за користування грошима у розмірі 800 (вісімсот) доларів США.
На підтвердження зобовязань відповідача, позивачем у судовому засіданні 2 листопада 2017 року був наданий для огляду оригінал розписки від 5 серпня 2016 року, яка була судом оглянута та встановлена її відповідність копії розписки наявної в матеріалах справи на а.с.9.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Наявність у позивача оригіналу договору позики та розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд приймає надану до суду розписку від 5 серпня 2016 року, в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобовязання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований.
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 трьох відсотків річних та відсотків за користування грошовими кротами, суд зазначає наступне.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України зобовязаний сплатити позикодавцеві грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому суд виходить з того, що нарахування двох різновидів процентів (за користування грошовими коштами у розмірі, що встановлений договором, та 3% річних) здійснюється кумулятивно шляхом складання процентів за користування сумою позики та процентів від простроченої суми.
Три відсотки річних від суми простроченої заборгованості нараховуються від дня, коли сума позики мала б бути повернути, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.
Саме така правова позиція щодо нарахування відсотків викладена Верховним Судом України в ухвалах.
Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Офіційний курс гривні к долару США станом на 26 липня 2017 року складав 2584 гривні 00 копійок за 100 доларів США.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1269 гривень 78 копійок.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 77, 81, 141, 263-265, 280-285 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, ст. ст. 625, 1049 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії КМ 886231, виданий 10 лютого 2014 року Київським РВ ГУДМС м. Одеси, код РНКОПП НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії КМ 929621, виданий Овідіопольським РС ГУДМС України в Одеській області, код РНКОПП НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1269 (одна тисяча двісті шістдесят девять) гривень 78 копійок.
Рішення може бути переглянуто Київським районним судом м. Одеси за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлений 17 січня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.