Справа №484/1105/16-ц 10.04.2018
Провадження №22-ц/784/437/18
Провадження №22-ц/784/437/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Прокопчук Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

без участі осіб, які беруть участь ку справі і належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 484/1105/16-ц за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Панькова Дениса Анатолійовича у приміщенні цього суду 31 січня 2017 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідно до укладеного 02 листопада 2006 р. договору № NKP0AK00222081 (далі - Договір) відповідач отримав кредит у розмірі 38 952, 92 долара США на термін до 01 листопада 2013 р. зі сплатою відсотків за його користування в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобов'язання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 02 березня 2016 р. складає 42 114,54 долара США, з яких: 6 485,57 доларів США - заборгованість за кредитом; 5 548,72 долара США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 487,71 долар США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 27 592,54 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також судові витрати.

В подальшому, уточнивши позовні вимоги, з урахуванням заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2013 р., позивач просив стягнути залишок заборгованості станом на 02 березня 2016 р., що складає 22457,74 долара США, а саме: 1 303,87 долара США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 297 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 856,83 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В судове засідання представник позивача не з'явився, проте надав суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач заперечував проти позову.

Заперечення мотивував тим, що за даним кредитом заборгованість вже була стягнута судом 23 вересня 2008 р. і це рішення ним виконано. Крім того, у позові про стягнення заборгованості станом на 01 березня 2013 р. судом відмовлено. Також вказував на пропуск позивачем строку позовної давності.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 р. позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №NKP0AK00222081 від 2 листопада 2006 р. в розмірі 22457,74 дол. США, що за курсом 27,08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 2 березня 2016 р. складає 608155 грн. 60 коп., яка складається з: 4244,85 долара США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 297,04 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 20856,83 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, та судовий збір в розмірі 3654 грн., а всього - 61 1809 грн. 60 коп.

Рішення мотивовано тим, що через неналежне виконання відповідачем обов'язків за кредитним договором є передбачені законом підстави для стягнення заборгованості у розмірі, зазначеному позивачем в уточненій позовній заяві.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно встановлені обставини справи, зокрема щодо наявної заборгованості та наявних щодо цієї заборгованості судових рішень, висновки суду не відповідають вимогам матеріального закону, зокрема щодо наявності підстав для стягнення заборгованості в іноземній валюті, а також відсутності висновків щодо пропуску позивачем позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України (у редакції закону, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд в силу положень ст. 214 ЦПК України (у редакції закону, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України (у редакції закону, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України (у редакції закону, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Із матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 02 листопада 2006 р. між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якої є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №NKP0AK00222081, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит на строк з 02 листопада 2006 р. по 01 листопада 2013 р. у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 38 952,92 доларів США, з яких - 26 518,42 доларів США - на придбання автомобілю та 12 434,50 доларів США - на оплату страхових внесків в порядку та на умовах, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, за умови оплати процентів в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно.

Також договором було передбачено щомісячне погашення частини кредиту, сплату відсотків за користування кредитом та винагороди у період з 07 по 14 число кожного місяця шляхом внесення місячного платежу в розмірі 507,62 доларів США.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на виконання умов договору відповідачем 03 листопада 2006 р. отримано 26 518,42 доларів США кредитних коштів.

Крім того, на заперечення доводів апеляційної скарги в суд апеляційної інстанції представником ПАТ КБ «Приватбанк» (також надано докази відправлення документів іншим учасникам справи) надано копії меморіальних валютних ордерів від 31 жовтня 2008 р. на 228,92 доларів США, від 30 жовтня 2009 р. на 165,33 доларів США, від 01 листопада 2010 р. на 168,45 доларів США, від 01 листопада 2011 р. на 166,77 доларів США, від 01 листопада 2012 р. на 164,01 доларів США, які підтверджують, що на виконання умов п. 2.1.3 кредитного договору позивачем проводились в межах кредитної лінії обумовлені договором оплати за страховими платежами, внаслідок чого позивачем додатково отримано 893,48 доларів США кредитних коштів, а тому заперечення відповідача щодо безпідставного збільшення суми заборгованості за кредитом порівняно із тією, що стягнута рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2008 р, не заслуговують на увагу.

Відповідач свої зобов'язання за договором виконував неналежним чином, тому заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2008 р. з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнута заборгованість за кредитним договором №NKP0AK00222081 в сумі 28 506 грн. 21 коп. заборгованості за кредитом, яка згідно зі мотивувальною частиною рішення складалася із: 5592,09 доларів США заборгованості за кредитом, 162,17 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 111,39 доларів США заборгованості за комісією, 11,9 доларів США пені.

На виконання даного заочного рішення суду Первомайським міськрайонним судом 17 листопада 2008 р. видано виконавчий лист (а.с. 51).

Уточнюючи позовні вимоги та зменшуючи їхній розмір по даній справі, позивач посилався на те, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2013 р. з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість в розмірі 19 656,80 доларів США, яка складається з: 6 485,57 доларів США - заборгованість за кредитом, 4 244,85 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 190,67 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 6 735,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

З урахуванням вищезазначеного заочного рішення позивач, просив стягнути з відповідача залишок заборгованості за кредитним договором №NKP0AK00222081 від 02 листопада 2006 р. в розмірі 22 457,74 доларів США, який станом на 02 березня 2013 р. складається з: 4 244,85 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 297,04 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 20856,83 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Однак, згідно відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2013 р. за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 було скасовано (справа № 202/22490/13-ц) та постановлено по справі 01 жовтня 2015 р. нове рішення про відмову у позові.

Між тим, по даній справі заявлені вимоги (з урахуванням уточнених вимог та наданого позивачем розрахунку до первинного позову) про стягнення заборгованості за інший період: з 03 березня 2013 р. по 29 листопада 2013 р. по процентам, з комісії - з 03 березня 2013 р. по 07 жовтня 2013 р., та з пені - з 03 березня 2013 р. по 02 березня 2016 р.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність підстав, передбачених ст.ст. 526, 611, ч.2 ст. 1050 ЦК України, для стягнення на користь Банку із відповідача заборгованості за кредитним договором.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 та його представник в апеляційній скарзі посилалися на те, що заочне рішення суду від 23 вересня 2008 р. виконано у березні 2016 р.

Однак належних та переконливих доказів такого відповідачем не надано. Так, на підтвердження виконання цього рішення суду ним надано копія квитанції від 22 березня 2016 р. про сплату на погашення кредиту на рахунок ДВС Первомайського міськрайонного управління юстиції 18 929 грн. 86 коп., що менше за стягнуту судовим рішення суму і сплату проведено за межами періоду нарахованої заборгованості, а тому таке погашення не вплинуло на її розмір. Крім того, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів виконання заочного рішення, зокрема, постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження через повне виконання рішення суду.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.ч 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

За такого позивач має право на отримання процентів, комісії та пені за користування кредитом по день повернення кредитних коштів.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частин 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Укладений сторонами кредитний договір не містить умов про збільшення позовної давності, як це передбачено ч.1 ст. 259 ЦК України.

19 листопада 2016 року відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про скасування заочного рішення, ухваленого по справі 11 травня 2016 р. Одночасно в цій заяві ним викладена заява про пропуск позивачем позовної давності (а.с. 46-47).

Суд в порушення положень ст. 213, 214 ЦПК України (у редакції закону, яка бу чинним на час вирішення спору судом) не звернув увагу на таку заяву відповідача і не вирішував питання, чи пропущений позивачем строк звернення до суду із позовом, а тому аргументи апеляційної скарги щодо таких порушень судом вимог процесуального та матеріального закону заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як установлено судом, позичальник ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 01 листопада 2013 р., сплачуючи її частинами (щомісячними платежами по 507,62 доларів США) згідно з графіком платежів.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За такого та з урахуванням дати звернення з позовом та періоду нарахованої заборгованості, позивач має право на стягнення заборгованості: за процентами за користування кредитом та комісією - в межах загального (трирічного) строку давності, оскільки позивачем через пропуск строку позовної давності втрачено право на стягнення заборгованості, яка виникла до 29 березня 2013 р.

За такого, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути: проценти за користування кредитом за період з 29 березня 2013 р. по 28 листопада 2013 р., що становить 1 252,76 доларів США; комісію за період з 29 березня 2013 р. по 07 жовтня 2013 р., що становить 259,90 доларів США.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Як було встановлено судом, сторони домовились (п. 4.1 Договору), що у разі порушення зобов'язань за кредитним договором, передбачених п.п. 2.2.2 (обов'язок сплачувати проценти відповідно до строків, передбачених договором), 2.2.3 (сплачувати визначену договором винагороду) позичальник зобов'язався сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1 грн. за кожен день прострочки.

За такого у зв'язку із порушенням відповідачем умов договору щодо повернення процентів та комісії з нього на користь позивача необхідно стягнути також передбачену договором пеню в межах спеціального (річного) строку позовної давності: за період з 29 березня 2015 р. по 02 березня 2016 р. (340 днів), що становить 771,80 доларів США ((1252,76 + 259,91)х0,15 %, що за курсом валют Національного банку України (26,03 грн. за один долар США) складає 20 089 грн. 95 коп.

Враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушенням положень матеріального закону, воно в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні із зазначенням часткового задоволення позовних вимог, а саме - стягнення з відповідача 1 512,67 доларів США заборгованості за кредитом, процентами та комісією та 20 089 грн. 95 коп. пені.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При звернення до суду позивачем було сплачено 3 654 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (2 284,47 доларів США) від загальної суми позовних вимог (42 114,54 доларів США), що становить 198 грн. 21 коп. (2 284,47х3 654:42 114,54).

Також необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

ОСОБА_1 при зверненні з апеляційною скаргою сплатив 5 481 грн.

У зв'язку із частковим задоволенням позову на користь відповідача слід стягнути сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір пропорційно від суми, на яку зменшено стягнення порівняно із судом першої інстанції, тобто 5 183 грн. 69 коп. ((42 114,54 - 2 284,47) х5 481 грн. : 42 114,54).

В силу ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За такого колегія суддів вважає за необхідне покласти на ПАТ КБ «ПРИВАБАНК» обов'язок сплатити на користь позивача різницю між судовими витратами, які підлягають стягненню, а саме - 4 985 грн. 48 коп. (5 183 - 198,21).

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем будь-якої заборгованості за кредитним договором суперечать встановленим обставинам справи та наведеним положенням закону.

Зокрема, помилковим є твердження про те, що аналогічні вимоги вже розглядались судами.

Так, апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 вересня 2008 р. стягнута заборгованість станом на 23 червня 2008 р.

Звертаючись з позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, Банк намагався стягнути заборгованість станом на 02 березня 2013 р. і рішенням зазначеного суму від 01 жовтня 2015 р. у задоволенні таких вимог відмовлено.

Між тим, уточнивши позовні вимоги по даній справі, позивач виключив з розрахунку заборгованості заборгованість, яку просив стягнути в Індустріальному районному суді и. Дніпропетровськ, тобто предметом розгляду в суді була заборгованість за наступний період - з 03 березня 2013 р.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про незалучення по справі в якості співвідповідача ПАТ «Акцет-Банк», з яким було укладено договір поруки з метою забезпечення виконання укладеного сторонами кредитного договору.

Так, відповідно до визначеного ч. 1 ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності (у редакції закону, яка була чинною на час вирішення спору судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За такого право заявляти чи ні позовні вимоги і до поручителя - це право, а не обов'язок позивача. Не передбачено обов'язковість пред'явлення спільного позову до боржника та поручителя і положеннями параграфу 3 глави 49 ЦК України, як регулюють правовідносини поруки.

Тому відсутність вимог до поручителя не виключає покладення на боржника обов'язку з виконання договору.

Стосовно посилань в апеляційній скарзі на те, що позивач приховав те, що на виконання умов кредитного договору позичальником було передано позивачеві автомобіль марки OPEL моделі VECTRA OZC 69 в порушення положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України не підтверджено жодним доказом, а тому такі твердження не підлягають врахуванню.

Щодо викладених в апеляційній скарзі аргументів про безпідставність стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 р. по справі № 6-190цс15 і має бути взята до уваги при вирішенні даного спору.

Відповідно до п. 2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів на ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921), яке було чинним на час укладання сторонами договору про іпотечний кредит, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

На заперечення доводів апеляційної скарги представник позивача до суду апеляційної інстанції надав банківську ліцензію № 22 від 19 березня 2002 р., дозвіл до неї видані Національним банком України на здійснення операцій, в тому числі операцій з готівковою іноземною валютою, яка діяла на час укладання сторонами договору.

Посилання в апеляційній скарзі на неповідомлення ОСОБА_1 про судові засідання судом першої інстанції були враховані при вирішенні питання щодо поновлення строків звернення з апеляційною скаргою.

За такого, а також з урахуванням того, що предметом договору між сторонами були суми в іноземній валюті, як надання позивачем кредиту в іноземній валюті, так і стягнення заборгованості в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» 1 512 (тисячу п'ятсот дванадцять) доларів США 67 центів заборгованості по процентам та комісії, з яких 1 252,76 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом та 259,90 доларів США комісії, а також 20 089 (двадцять тисяч вісімдесят дев'ять) грн. 95 коп. пені за кредитним договором №NKP0AK00222081, укладеним 02 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 4 985 (чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят п'ять) грн. 48 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Прокопчук

Ж.М. Яворська

_________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 10 квітня 2018 року