АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/2196/15-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складіколегії суддів палати з розгляду цивільний справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсним договору про внесення змін до договору кредиту, визнання недійсним пункту договору та за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_3, про визнання договору та зобов'язання за ним припиненими за апеляційною скаргою ПАТ «Альфа-Банк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2017 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Тріска А.І.),

встановив:

У липні 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 16 липня 2007 року між Акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком (далі - ПАТ «Промінвестбанк») та третьою особою ОСОБА_3 укладений кредитний договір №1927, відповідно до якого останній отримав кредит на суму 71 000 доларів США у два етапи: 30000 доларів США до 20 липня 2007 року та 41000 доларів США до 20 вересня 2007 року.

На забезпечення зобов'язання за кредитним договором 17 липня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку житловий будинок з належними до нього спорудами АДРЕСА_1, загальною площею 312 кв. м, в тому числі житловою 110,70 кв. м.

Позивач зазначав, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк», укладено договір про відступлення прав вимоги за відступленим кредитним договором, а також договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого позивач набув права звернення стягнення на заставлене майно.

Посилаючись на неналежне виконання боржником ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором, наявності станом на 01 червня 2016 року заборгованості на суму 22291 долар США 01 цент, яка складається з заборгованості: за кредитом - 18312 доларів США, за процентами - 3795 доларів США 89 центів та комісії - 183 долари США 12 центів, банк просив у рахунок погашення указаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з належними до нього спорудами АДРЕСА_1, загальною площею 312 кв. м, в тому числі житловою 110,70 кв. м шляхом проведення прилюдних торгів.

У березні 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позов до ПАТ «Альфа-Банк», у подальшому уточненим, про визнання недійсним договору від 18 вересня 2008 року про внесення змін до договору кредиту, визнання недійсним пункту 3.4 кредитного договору № 1927 від 16 липня 2007 року.

Зазначав, що указані зміни до кредитного договору в частині збільшення відсоткової ставки з 12 до 15 процентів, а також пункт 3.4 основного кредитного договору, укладених між банком та позичальником ОСОБА_3, є несправедливими, суперечать нормам Законів України «Про захист прав споживачів», «Про іпотеку», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року.

Також у жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із самостійним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання іпотечного договору та зобов'язання за ним припиненим з тих підстав, що внаслідок внесення змін до договору кредиту, збільшення відсоткової ставки з 12 до 15 процентів обсяг його відповідальності як майнового поручителя збільшилася без його згоди, без внесення змін до договору іпотеки.

Просив визнати припиненим договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 липня 2007 року, зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зобов'язання поруки й іпотеки за вказаним договором, зобов'язати банк внести в запис про реєстр обтяжень нерухомого майна відомості про припинення іпотеки.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору та зобов'язання за ним припиненим задоволено.

Визнано припиненим іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Промінвестбанк» із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 липня 2007 року, зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 7284, предметом якого є житловий будинок з належними до нього спорудами, який розташований в місті Чернівці по вулиці Можайського, №1-3.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору від 18 вересня 2008 року № 1134 про внесення змін до договору кредиту від 16 липня 2007 року № 1927, визнання недійсним п.3.4 договору кредиту від 16 липня 2007 року № 1927 відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, а в задоволенні самостійних та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання припиненим договору іпотеки та зобов'язання за ним та відмовляючи у позові банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_2, що у свою чергу унеможливлює задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк».

Зокрема, з посиланням на норми Закону України «Про іпотеку» (ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 17, ч. 2 ст. 19), ст. 598, ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд дійшов висновку, що з укладення договору №1134 про внесення змін до п. 2.2 до кредитного договору №1927 від 16 липня 2007 року, яким збільшено відсоткову ставку до 15 процентів за користування кредитом, без згоди та відома ОСОБА_2 як іпотекодавця, правовідносини за договором іпотеки припинились з моменту укладення додаткової угоди, а тому і вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки банк не має права.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у позові ПАТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки та зобов'язання за ним припиненими та ухвалення у цій частині нового рішення, яким позов банку слід задовольнити частково, а в позові ОСОБА_2 відмовити.

У справі встановлено, що 16 липня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та третьою особа ОСОБА_3 укладено кредитний договір №1927, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 71000 доларів США у два етами: 30000 доларів США до 20 липня 2007 року та 41000 доларів США до 20 вересня 2007 року зі сплатою 12 процентів річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 липня 2017 року (т. 1, а.с. 4-8).

Договором №1134 від 18 вересня 2008 року про внесення змін до кредитного договору №1927 від 16 липня 2007 року внесено зміни до п.2.2 кредитного договору: збільшено відсоткову ставку до 15 процентів на рік (т. 1, а.с.9).

Встановлено, що 17 липня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та відповідачем ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок з належними до нього спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 312 кв. м, в тому числі житловою 110,70 кв.м (т. 1, а.с.14-17).

Також встановлено, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам; тоді ж між указаними сторонами укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» набув права звернення стягнення на іпотечне майно (т.1, а.с.23-37).

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України 13 березня 2017 року у справі за № 6-224цс17.

У справі встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 01 червня 2016 року за ним утворилася заборгованість.

За розрахунками банку розмір заборгованості становить 22291 долар США 01 цент, яка складається з заборгованості: за кредитом - 18312 доларів США, за процентами - 3795 доларів США 89 центів та комісії - 183 долари США 12 центів (а.с.т.1, а.с.43).

Відповідачем та третьою особою у цій справі не надавалися докази на спростування указаного розміру заборгованості.

За наведених обставин вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідають нормам Закону України «Про іпотеку», нормам ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормою ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про іпотеку» зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Крім того, будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачено іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

Як вбачається зі змісту положень ст. 7, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку» до моменту внесення відповідних змін в іпотечний договір та реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, розмір відповідальності іпотекодавця буде залишатися у розмірі, визначеному в договорі іпотеки, до моменту внесення відповідних змін до нього.

При цьому невнесення відповідних змін до іпотечного договору у зв'язку зі змінами, укладеними до кредитного договору, не означає припинення іпотеки.

Законодавство не пов'язує припинення іпотеки зі зміною основного зобов'язання. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» до припинення іпотеки призводить припинення основного зобов'язання, а не його зміна.

Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст. ст. 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

За змістом ч. 1 ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись у рішенні на підвищення банком процентної ставки за кредитним договором без згоди іпотекодавця, як на підставу для задоволення позову про припинення договору іпотеки, суд першої інстанції не звернув уваги на указані вимоги закону про те, що норми, що регулюють поруку не можуть застосовуватися до договору іпотеки, а підвищення процентів за кредитним договором не призводить до припинення іпотеки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки указана норма не регулює спірних відносин, а іпотекодержатель відповідає за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Тому, позов ОСОБА_2 про визнання договору та зобов'язання за ним припиненими є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Водночас вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволення частково.

Так, з огляду на невиконання обов'язків третьої особи ОСОБА_3 за кредитним договором, зважаючи на право вибору способу захисту порушеного права, банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки для забезпечення виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, за змістом положень ст. 7, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку» до моменту внесення відповідних змін в іпотечний договір та реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, розмір відповідальності іпотекодавця буде залишатися у розмірі, визначеному в договорі іпотеки, до моменту внесення відповідних змін до нього.

У справі встановлено, що до іпотечного договору сторони не внесли змін в частині збільшення розміру відсоткової ставки з 12 до 15 процентів на рік, а тому розмір відповідальності відповідача ОСОБА_2 як іпотекодавця залишається у розмірі, визначеному у договорі іпотеки, зокрема, у розмірі боргу, обчисленому, виходячи з відсоткової ставки у 12 процентів на рік.

З наданого банком уточненого розрахунку заборгованості за кредитним договором, виходячи з указаної відсоткової ставки (12 процентів) розмір заборгованості за кредитним договором станом на 01 червня 2016 року становить 19 881 долар США 88 центів, що складається із заборгованості: 18 312 доларів США - за кредитом, 1 386 доларів США 76 центів - за процентами, 183 долари США 12 центів - з комісії (т.2, а.с.249-250).

Правильність наведеного розрахунку відповідач та третя особа не оспорювали.

Саме указана сума підлягає стягненню за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

З висновку судової оціночної експертизи вбачається, що дійсна ринкова вартість предмета іпотека складає 2 809 070 гривень (т.2, а.с. 185-209), тому саме указану початкову ціну предмета іпотеки слід зазначити у резолютивній частині судового рішення.

Заперечуючи проти задоволення вимог апеляційної скарги, задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, представник відповідача ОСОБА_1 посилався на наявність постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора - приватного нотаріуса ОСОБА_6 про визнання дій протиправними та скасування рішення (т.2, а.с.227-233).

Апеляційний суд вважає, що наявність указаного судового рішення не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек.

У справі встановлено, що права іпотекодержателя до ПАТ «Альфа-Банк» перейшли на підставі нотаріально посвідченого договору про передачу прав за договорами забезпечення.

На час звернення ПАТ «Альфа-Банк» з позовом до ОСОБА_2 відомості про таке відступлення були зареєстровані у встановленому законодавством порядку, як і зареєстровано обтяження нерухомого майна іпотекою.

Подальше оспорювання в судовому порядку реєстрації ПАТ «Альфа-Банк» обтяження нерухомого майна іпотекою не є підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки первинна реєстрація обтяжень продовжує існувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині відмови у його зустрічному позові про визнання недійсним договору про внесення змін до договору кредиту, визнання недійсним пункту договору, а апеляційна скарга не містить доводів неправильності рішення суду першої інстанції в указаній частині.

Тому, рішення суду першої інстанції у цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити: стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 8670 грн 70 коп. - витрат зі сплати судового збору (з розрахунку: банком заявлено одну вимогу майнового характеру, а відповідачем - дві вимоги немайнового характеру; банком сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9120 грн 73 коп. за оскарження рішення за вимогами майнового характеру та 535 грн 92 коп. - однієї вимоги немайнового характеру, у задоволенні якої в апеляційному порядку відмовлено; за наслідками апеляційного розгляду позов банку майнового характеру задоволено на 89,19%; тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8134 грн 78 коп. (89,19% від 9120 грн 73 коп.) - витрат зі сплати судового збору (щодо вимоги майнового характеру) та 535 грн 92 коп. щодо вимоги немайнового характеру; всього з відповідача на користь банку слід стягнути 8670 грн 70 коп. - витрат зі сплати судового збору).

На підставі наведеного та керуючись п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2017 року в частині відмови у позові Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки та зобов'язання за ним припиненими скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1927 від 16 липня 2007 року, укладеного 16 липня 2007 року між Акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_3, у розмірі 19 881 (дев'ятнадцяти тисяч вісімсот восьмидесяти одного) долара США 88 центів, що складається із заборгованості: 18 312 доларів США - за кредитом, 1 386 доларів США 76 центів - за процентами, 183 долари США 12 центів - з комісії, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок №1-3 загальною площею 312 кв. м, в тому числі житловою площею 110,70 кв. м, з належними до нього спорудами, що розташований по вулиці Можайського у м. Чернівці, який належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 08 червня 2007 року на підставі рішення № 392/9 від 23 травня 2007 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 червня 2007 року за реєстраційним номером 19292257, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 2 809 070 гривень.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки та зобов'язання за ним припиненими відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 8670 (вісім тисяч шістсот сімдесят) гривень 70 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 23 січня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. О. Одинак

Н. Ю. Половінкіна