АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
Справа № 760/887/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: ЗінченкоС.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/532/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики за умовами якого передав позичальнику грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, що підтверджується розпискою. Посилаючись на те, що кошти за договорами позики до теперішнього часу не повернуті, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_7 на свою користь 5000,00 доларів США, що еквівалентно 64 850 гривень 00 копійок.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 64 850,00 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу в загальному порядку.

В апеляційній скарзі просить змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши суму заборгованості до 7 848,00 грн., мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що під час розгляду справи позивач не повідомив суд про те, що до жовтня 2014 року він повернув позивачу 4700 доларів США. Таким чином, його борг перед ОСОБА_4 на даний час становить суму 300 доларів США, що складає по курсу НБУ 26,16 грн. 300x26,16 =7848,00 грн.

У судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги. Позивач заперечував проти доводів скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарги підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 31 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_7 отримав в позику грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США та зобов'язався повернути зазначену суму.

Факт укладення договору позики на вищезазначених умовах не заперечувався сторонами у справі у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Установивши при розгляді справи обставини укладення між сторонами договору позики та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов'язку щодо повернення позикодавцеві грошових коштів за договором позики від 31 жовтня 2011 року.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеної суми заборгованості, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи розгляд справи відбувся у відсутності відповідача, за вимогами ст. 169, 224 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) у заочному порядку.

До заяви про перегляд заочного рішення та до апеляційної скарги відповідачем подані докази на підтвердження часткового погашення заборгованості за договором позики від 31 жовтня 2011 року.

Перевіряючи доводи відповідача та надані ним докази, колегією суддів встановлено.

Як пояснив у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач, що ним здійснено погашення боргу перед позивачем в сумі 4700,00 доларів США, про що позивач не повідомив суд першої інстанції під час розгляду справи. Вказав, що зазначені кошти повертались позивачу таким чином: 28 березня 2013 року через банківську картку двома платежами по 2 000,00 грн. на загальну суму 4 000,00 грн.; у січні 2014 року дружиною відповідача - ОСОБА_6 через термінал ПАТ КБ «Приватбанк» здійснено переказ в сумі 500,00 доларів, що дорівнювало 4 000,00 грн.; 04 червня 2014 року в сумі 500,00 доларів США та 11 липня 2014 року в сумі 500,00 доларів США через брата відповідача - ОСОБА_7; в період 2013-2014 через фірму, яка займалась передачею коштів із Ірану, 2 400,00 доларів США. Також особисто у вересні 2014 року та у жовтні 2014 року біля свого будинку на Крутогірній, 44 в м. Києві повернув позивачу ще 300,00 доларів США, по 150,00 доларів США кожного разу.

На підтвердження своїх доводів відповідач надав копію розписки від 04 червня 2014 року про повернення позивачу 500,00 доларів США, розписки від 11 липня 2014 року про повернення позивачу 500,00 доларів США, платіжне доручення № 3 від 28 березня 2013 року про переведення на ім'я отримувача ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 2 000,00 грн., платіжне доручення № 7 від 28 березня 2013 року про переведення на ім'я отримувача ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 2 000,00 грн. (а.с. 41, 42, 78, 79).

Допитаний у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_7 пояснив, що на прохання брата (відповідача у справі) він у червні 2014 року та липні 2014 року передав позивачу ОСОБА_4 по 500,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики, про що ОСОБА_4 написав розписки від 04 червня 2014 року та від 11 липня 2014 року (а.с. 41, 42).

Позивач ОСОБА_4, заперечуючи проти доводів відповідача про погашення заборгованості в сумі 4 700,00 доларів США, пояснив, що у нього з відповідачем існують декілька боргових зобов'язань на загальну суму 9 000,00 доларів США, з яких борг на суму 5 000,00 доларів США підтверджується розпискою від 31 жовтня 2011 року, що є предметом розгляду в суді. На сьогоднішній день борг відповідача перед ним становить 6 000,00 доларів США. Не заперечував факт погашення відповідачем заборгованості за борговими зобов'язаннями, в тому числі за договором позики від 31 жовтня 2011 року, на загальну суму 2 500,00 доларів США. Підтвердив, що до ухвалення рішення у даній справі йому повернута сума боргу в сумі 8 000,00 грн. Вказані докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції.

Досліджені інші доводи відповідача та надані ним докази щодо повернення боргу згідно розписок від 04 червня 2014 року в розмірі 500,00 доларів США та від 11 липня 2014 року в розмірі 500,00 доларів США через брата відповідача - ОСОБА_7; в період 2013-2014 через фірму, яка займалась передачею коштів із Ірану, в сумі 2 400,00 доларів США та особисто у вересні 2014 року та у жовтні 2014 року в сумі 300,00 доларів США відхиляються колегією суддів, як такі, що не підтверджують обставин повернення позики в рахунок погашення боргу за договором позики від 31 жовтня 2011 року.

Так, розписки від 04 червня 2014 року в розмірі 500,00 доларів США та 11 липня 2017 року в розмірі 500,00 доларів США за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості відповідача саме за договором позики від 31 жовтня 2011 року.

Обставини щодо погашення заборгованості за договором позики від 31 жовтні 2011 року в період 2013-2014 через фірму, яка займалась передачею коштів із Ірану, в сумі 2 400,00 доларів США та особисто відповідачем у вересні 2014 року та у жовтні 2014 року в сумі 300,00 доларів США ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами в розумінні ст. 77, 78, 79 ЦПК України.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру суми боргу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, зменшивши суму боргу з 64 480,00 грн. до 56 480,00 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року змінити, зменшивши суму боргу з 64 480,00 грн. до 56 480,00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: