Справа № 352/1589/16-ц
Провадження № 22-ц/779/39/2018
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 02 листопада 2017 року

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними укладених 08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, що знаходяться за адресою с. Стриганці, вул. Річна, 18 Тисменицького району.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що він з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 1973 року по липень 1998 року. За період шлюбу ними набуто майно будинковолодіння по вул. Річна, 18 в с. Стриганці Тисменицького району яке є спільною сумісною власністю подружжя.

У 2016 році йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 згідно договорів купівлі-продажу від 08 листопада 2012 року вищезазначене домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1553 га надану для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель відчужила відповідачу ОСОБА_3

Позивач, посилаючись на те, що будинковолодіння та земельна ділянка належать йому та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а також те, що остання вважала, що уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, а не договір купівлі продажу майна - просив визнати недійсними договори купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 08 листопада 2012 року.

01 лютого 2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, що знаходяться за адресою с. Стриганці, вул. Річна, 18 Тисменицького району, укладених між нею та ОСОБА_3 08 листопада 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що укладаючи у нотаріуса на користь ОСОБА_3 договори, вважала, що укладає договір довічного утримання, будучи перестарілою та хворою людиною та маючи у власності єдиний житловий будинок та земельну ділянку не могла відчужити їх шляхом укладення договору купівлі-продажу, окрім того будь-яких коштів від ОСОБА_3 за вказаними договорами не отримувала.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 10 травня.2017 року цивільні справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обєднані в одне провадження.

Рішенням Тисменицького районного суду від 02 листопада 2017 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним в ? частині домоволодіння № 18 по вул. Річна в с. Стриганці Тисменицького району договір купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 2525.

Визнано недійсним в ? частині земельної ділянки площею 0,1553 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:003:0121, розташованої по вул. Річна, 18 в с. Стриганці Тисменицького району, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 2528.

У решті позову відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 2525. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 2528.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на необгрунтованість та незаконність рішення суду, неповне з»ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт зазначила, що станом на 2012 рік як і на даний час свідоцтво права власності на домоволодіння ніким не оспорене. На час розлучення у подружжя ОСОБА_2 не було права власності на нерухоме майно: земельну ділянку та житловий будинок. Позивач ОСОБА_1 ніколи не був власником чи співвласником нерухомого майна по вул. Річна,18 с. Стриганці. В 1998 році шлюб між подружжям ОСОБА_1 було розірвано, жодних претензій до спірного будинковолодіння та земельної ділянки він не мав.

Право власності ОСОБА_2 набула через значний період часу після розірвання шлюбу. Судом також не враховано той факт, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду щодо захисту свого права на домоволодіння .

Твердження позивача ОСОБА_2 про те, що їй не було відомо про те, що вона підписує договори купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, оскільки була впевнена що це заповіт та договір довічного утримання не знайшли свого підтвердження.

Необгрунтованими є також посилання позивача на те, що нотаріус при вчиненні нотаріальних дій їй не роз»яснила зміст укладених правочинів.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про те, що вона через поганий зір не бачила який саме договір підписує, оскільки не надала суду доказів того, що станом на 2012 рік чи на даний час має проблеми з зором.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки зазначеним обставинам справи та ухвалив необґрунтоване рішення суду.

Крім того, вона звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_2, так як з часу укладення оспорюваних договорів пройшло більше трьох років.

Апелянт посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову гой В.О. та ОСОБА_2

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6, позивач ОСОБА_2 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними в ? частині договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що домоволодіння № 18 по вул. Річна в с. Стриганці Тисменицького району та земельна ділянка площею 0,1553 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу, а тому не зважаючи на розірвання шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а відтак розпорядження таким майном повинно здійснюватися за його згодою як співвласника даного майна.

Однак з таким висновком не можна погодитись з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бувше подружжя, встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 1973 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 26 листопада 1998 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 21 липня 1998 року зроблено запис № 124 (а.с.7). Від шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер у 2007 році.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне будинковолодіння по вул. Річна 18 в с. Стриганці побудоване у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Так, відповідно до засвідчених копій погосподарських книг Стриганецької сільської ради подружжя ОСОБА_2 мало у власності житловий будинок 1991 року побудови.

Згідно рішення Стриганецької сільської ради №29 від 27.09.1985 року ОСОБА_2 було виділено та відведено в натурі земельну ділянку під будівництво, а у 1986 році вона отримала будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, розробила відповідний проект та спільно із чоловіком ОСОБА_1 розпочала будівництво.

Так, відповідно до засвідчених копій погосподарських книг Стриганецької сільської ради за період з 1991- по 2015 рік подружжя ОСОБА_1 мало у власності житловий будинок 1991 року побудови (а.с.22-28).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 після розірвання шлюбу створив другу сім»ю та став проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2, однак залишився зареєстрованим у господарстві по вул. Річна 18 в с. Стриганці.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого на підставі рішення 21-сесії Стриганецької сільської ради ОСОБА_2 являється власником домоволодіння за адресою с. Стриганці, вул. Річна, 18, право власності на яке зареєстроване 19.06.2007 року за реєстраційним номером 19277564 .

Згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №014323, виданого 10.06.2011 року на підставі рішення Стриганецької сільської ради від 19 липня 2009 року ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,1553 га, яка розташована в с. Стриганці вул. Річна, 18 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (а.с.35).

Встановлено, що 08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого ОСОБА_2 (продавець) передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняла у власність належне ОСОБА_2 домоволодіння, що знаходиться за адресою по вул. Річна 18, с. Стриганці Тисменицького району. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано у реєстрі за № 2525.

Відповідно до п.3 даного Договору продаж вказаного домоволодіння вчинено за 191851 грн. (а.с.5).

В цей же день - 08 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_2 (продавець) передала, а ОСОБА_3 (покупець) прийняла у власність належну ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1553 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка знаходиться за адресою по вул. Річна 18, с. Стриганці Тисменицького району. Договір посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано у реєстрі за № 2528.

Продаж земельної ділянки, згідно п.3 Договору вчинено за 26298грн. (а.с.6).

Відповідно до положень ст. 29 КпШС України, чинної на час розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Встановлено, що після розірвання шлюбу у 1998 році ОСОБА_1 не звертався із позовом до суду про поділ майна подружжя.

Крім того, встановлено, що свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке побудоване за час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі видано на ім»я ОСОБА_2 у 2007 році, у 2011 році видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування даного будинковолодіння, однак вказані правовставнолюючі документи позивачем ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не оспорені. Пред»являючи позов про визнання недійсними укладених ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, ОСОБА_1 посилаючись на порушення його прав на вказане нерухоме майно, не пред»явив вимоги про визнання за ним права на частку у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

При укладенні оспорюваних договорів, ОСОБА_2 засвідчила про те, що домоволодіння та земельна ділянка є її особистою власністю.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, укладених 08.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з тих підстав що порушено його право як співвласника вказаного нерухомого майна є необґрунтованими.

У зв»язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 у повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться за адресою с. Стриганці вул. Річна, 18 укладених 08.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, зібраними доказами по справі підтверджено те, що ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних договорів помилялася щодо правової природи та змісту укладених правочинів, їх наслідків, прав та обов»язів сторін.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Оспорюючи договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_3 ввела її в оману щодо істотних умов укладених угод, запевнивши про свій обов'язок матеріально утримувати її (позивача), доглядати, надавати необхідну допомогу та забезпечити пожиттєве безоплатне проживання у спірному будинку, а вона (позивач) помилилася стосовно своїх прав та обов'язків за укладеним договором, вважаючи його змістом умови договору довічного утримання. Позивач посилался на те, що вона людина похилого віку, мала у власності єдиний житловий будинок та земельну ділянку призначену для обслуговування зазначеного домоволодіння, а тому не мала наміру відчужувати дане нерухоме майно. Будь-яких коштів за належне їй нерухоме майно від ОСОБА_3 вона не отримувала.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що після укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 продовжує проживати у спірному будинковолодінні, здійснювати за ним догляд, проводить оплату за надані комунальні послуги з газопостачання та електропостачання, про що додала квитанції, користується земельною ділянкою. Відповідно до представлених письмових доказів ОСОБА_2 після укладення договору купівлі-продажу будинку встановила на вікнах жалюзі та поміняла вхідні двері (а.с. 149-151).

Відповідач ОСОБА_3 частково підтвердила пояснення позивача ОСОБА_2 щодо умов укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки та зокрема підтвердила те, що при укладенні правочинів між ними існувала домовленість про те, що ОСОБА_2 буде проживати у зазначеному будинку до смерті, а вона буде їй допомагати та здійснить поховання. ОСОБА_3 не заперечила що будь-яких коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 не передавала, а що стосується коштів у сумі 191851 грн., зазначених у договорі купівлі-продажу домоволодіння то такі вона надавала ОСОБА_2 ще до укладення договорів у вигляді придбання необхідних речей для ОСОБА_2 та надання різної необхідної допомоги останній.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець, згідно норм ст.662, 663 ЦК України, зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до умов договору-купівлі-продажу продавець ОСОБА_2 передає покупцю ОСОБА_3 домоволодіння, зокрема, ключі від нього в день підписання договору, однак судом встановлено, що ключі від будинку не було передано ОСОБА_3 вона, оформивши право власності на вказаний будинок, фактично ним не володіла та не утримувала його.

Таким чином, вищенаведені обставини в їх сукупності дають підстави для висновку про те, що укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна не відповідали внутрішній волі ОСОБА_2, оскільки вона не мала наміру відчувати належні їй домоволодіння та земельну ділянку шляхом укладення договорів купівлі-продажу.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не подала доказів того, що вона через поганий зір не бачила який саме договір підписує, оскільки не надала суду доказів того, що станом на 2012 рік чи на даний час має проблеми з зором спростовується наданим ОСОБА_2 висновком лікарсько-консультативної комісії поліклінічного відділу від 15.12.2011 року із зазначенням діагнозу ОСОБА_2 термінальна глаукома четвертої стадії.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що суд не застосував наслідки спливу позовної давності, про що вона подала заяву.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 продовжувала проживати у будинку та користуватися земельною ділянкою які не вибули з її фактичного володіння, а про укладення договорів купівлі-продажу дізналася з позовної заяви її колишнього чоловіка ОСОБА_1 з якою він звернувся у листопаді 2016 року, то колегія суддів приходить до висновку, що саме з вказаного часу починається перебіг позовної давності, тобто з часу коли особа довідалася про порушення свого права.

Звернувшись з позовом до суду у лютому 2017 року ОСОБА_2 не пропустила, передбачений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 за спливом позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції а тому підстав для його скасування у зазначеній частині не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 02 листопада 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними: договору купівлі-продажу домоволодіння № 18 по вул. Річна в с. Стриганці Тисменицького району від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 2525; договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1553 га по вул. Річна, 18 в с. Стриганці Тисменицького району від 08 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого у реєстрі за № 2528 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 січня 2018 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_9