АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 640/9252/17-ц

Провадження № 22ц/790/3479/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів: Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - Житловий кооператив «Приозерний, 72»

представник відповідача - Солодка Любов Олександрівна

третя особа - ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 березня 2018 року в складі судді Нев'ядомського Д.В.,

в с т а н о в и в:

19 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2, Житлового кооперативу «Приозерний, 72» (далі по тексту - ЖК «Приозерний, 72»), в якому просив: зобов'язати відповідачів усунути аварію, неполадки в квартирі АДРЕСА_1 безоплатно своїми силами і засобами, надати акт виконаних робіт та залучити ЖК «Приозерний, 72», голову ЖК «Приозерний, 72» до адміністративної відповідальності за самоуправство.

Доводи позовної заяви мотивовані тим, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із дружиною, відповідач ОСОБА_2, яка проживає на поверх вище у квартирі 174, систематично заливає квартиру позивача, про що неодноразово складаються акти, проте відповідач заперечує факт залиття, неполадки усувати не бажає, а відповідач ЖК «Приозерний, 72» на звернення позивача не реагує, неодноразові звернення позивача до відповідачів про регулювання спору у позасудовому порядку ігнорується, що і стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що висновки суду щодо порушення правил складання актів про залиття його квартири є такими, що не відповідають дійсності. Акти були складені відповідно до вимог Правил, з участю та у присутності заінтересованих, уповноважених та компетентних сторін, з ознайомленням відповідача ОСОБА_2 та із з'ясуванням причин залиття.

Акт від 17 січня 2016 року ним було додано до позову як доказ того, що на цей день ним були проведені ремонтні роботи в його квартирі та ліквідовані наслідки попередніх залиттів. Цей акт підтверджує, що станом на 17 січня 2016 року його квартира знаходиться в належному стані, на стелі та на стінах ванної кімнати та санвузлу немає слідів протікання.

В своєму рішенні суд ніяк не обґрунтував свій висновок щодо визнання цього доказу недопустимим та доводів щодо цього не навів, у зв'язку з чим вважав, що суд необґрунтовано не прийняв цей акт як доказ.

Крім цього, суд першої інстанції не вказав в рішенні показання свідків про проведений експеримент, про те, що свідок ОСОБА_5 є слюсарем сантехніком та спеціалістом, яким була обстежена квартира відповідача ОСОБА_2 та встановлено, що саме в її квартирі порушена герметичність з'єднання зливної труби та загального стояка водовідводу.

В той же час, суд першої інстанції прийняв до уваги у якості доказів диски з відеозаписами, які були зроблені особисто відповідачем ОСОБА_2, коли, де та при яких обставинах була проведена відео зйомка не зрозуміло, тому вважав, що ці докази не повинні були прийматись судом до уваги при винесенні рішення. Ці докази не є належними, допустимими та достовірними.

Також у своєму позові позивач просив притягнути до адміністративної відповідальності голову кооперативу «Приозерний, 72», однак суд у своєму рішенні вказав, що ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, проте суд не роз'яснив, яким чином треба вирішувати питання щодо самоуправства голови кооперативу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважала, що апеляційна скарга ОСОБА_1 необґрунтована та така, що не підлягає задоволенню.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції було належним чином оцінено докази, які містяться в матеріалах справи та надана їм правильна оцінка.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із положень статті 151 ЖК України, статей 319, 322, 323, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано доказів про те, що залиття його квартири сталося з вини відповідача. Крім того, суд вважав, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту своїх прав щодо вимоги про притягнення голови кооперативу «Приозерний, 72» до адміністративної відповідальності за самоуправство.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, розташованої на 7-му поверсі у 12-ти поверховому житловому будинку, та є членом ЖК «Приозерний, 72».

Відповідач по справі ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_1, що знаходиться поверхом вище від квартири позивача і є її власником.

Сторони є членами ЖК «Приозерний, 72».

Пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, що затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207 передбачено, що у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт.

Вказаний акт про залиття повинен складатися комісією у складі: головного інженера виконавця послуг - голови комісії, майстра технічної дільниці, майстра ремонтної дільниці, слюсаря-сантехніка (слюсаря-електрика), представників організації, яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та гарячого водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету.

В акті повинні бути відображені: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

При цьому в акті необхідно чітко зазначити причини залиття.

В матеріалах справи містяться акти від 15 грудня 2016 року, 17 грудня 2016 року, 22 грудня 2016 року, 02 січня 2017 року, 03 березня 2017 року, 08 березня 2017 року, які були надані позивачем на підтвердження заявлених вимог, з яких вбачається, що вони складені з порушенням Правил, оскільки їх складено без участі заінтересованих, уповноважених та компетентних органів, без огляду квартири АДРЕСА_1, з якого, як вказано, відбулося залиття, отже, без належного з'ясування причин цього залиття, без ознайомлення ОСОБА_2

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність наданих доказів позивачем на підтвердження заявлених вимог та вважає, що визнати такі акти належними ми доказами у суду апеляційної інстанції немає підстав.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що зазначені акти, складені у присутності ОСОБА_2, яка відмовилася від їх підписання, та те, що він особисто направляв їх поштою ОСОБА_2 для ознайомлення, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки ознайомлення з актом винної особи повинно бути відображено безпосередньо в самому акті, а даних про те, що відповідач відмовилася від їх підписання, немає.

За правилами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Наведене свідчить про те, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимоги або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 цієї статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язко доказів у їх сукупності.

З огляду на зазначені положення матеріального та процесуального права, та наявні докази, які містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги про зобов'язання відповідачів усунути аварію, неполадки у квартирі АДРЕСА_1 безоплатно своїми силами та коштами, надати акт виконаних робіт, оскільки не встановлені причини залиття квартири позивача та винних у цьому осіб, а своїм процесуальним правом позивач не скористався та не заявляв клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи у справі для встановлення причини залиття його квартири та винного у цьому, а тому вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та недоведеними.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності заявлених позовних вимог та встановлення вини відповідача у залитті квартири позивача поясненнями свідка ОСОБА_5, який є слюсарем-сантехніком і фахівцем у цій галузі, суд апеляційної інстанції не приймає їх як достатніми, оскільки у сукупністю з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, суд позбавлений можливості дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 3 статті 376 ЦПК України визначено вичерпний перелік порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Виходячи з положень зазначених приписів суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 до уваги не приймає, оскільки не вбачає такого порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, яке б могло бути підставою для скасування або зміни рішення.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова