Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 487/411/14-ц

провадження № 61-487 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Павлової Ж. П. від 7 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Данилової О. О., Лівінського І. В., Шаманської Н. О. від 4 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2013 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради пред'явив до суду позов до ОСОБА_1 про виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, балансоутримувачем квартири є житлово-комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Бриз» (житлово-експлуатаційна контора № 2). ОСОБА_1 зі своїми неповнолітніми дітьми, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, вселилися до квартири самовільно та проживають у ній без достатньої правової підстави. Відповідачі зареєстровані за адресою: квартира АДРЕСА_2.

Ураховуючи викладене, виконавчий комітет Миколаївської міської ради, просив виселити ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

До участі у справі, як третю особу, залучено службу у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської області.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року позов виконавчого комітету Миколаївської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка є особою, яка самоправно зайняла квартиру АДРЕСА_1, а тому не набула права користування житлом і підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі частини третьої статті 116 ЖК України.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 4 серпня 2016 року заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доведеність факту тривалого проживання у спірній квартирі з будь-якого часу не доводить набуття відповідачкою права на подальше користування житлом.

У вересні 2016 року ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права (пункт четвертий статті 267 Цивільного кодексу України) та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

У лютому 2017 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначав, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить комунальній громаді м. Миколаєва та перебуває на утриманні житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Бриз» (житлово-експлуатаційної контори № 2) із серпня 2011 року (а. с. 202).

Останнім наймачем квартири зазначено військовослужбовця ОСОБА_5, який проживав у квартирі у 1998 році та звільнив житло у зв'язку зі зміною місця служби (а. с. 7, 201).

На час звернення позивача із позовом за цією адресою ніхто із мешканців не зареєстрований (а. с. 7, 9).

Крім того, судами попередніх інстанційвстановлено, що у спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_1 та її неповнолітні діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 103).

Рішення про надання житла відповідачці органами місцевого самоврядування не приймалося, ордер на заселення не видавався.

Із січня 2011 року ОСОБА_1 та її неповнолітні діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані у АДРЕСА_3.

За змістом статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, на набуття відповідачкою права на подальше користування житлом у зв'язку із доведеністю факту проживання відповідачки у спірній квартирі з 2009 року є необґрунтованими.

Доведеність факту тривалого проживання у спірній квартирі з будь-якого часу не доводить набуття відповідачкою права на подальше користування житлом, а тому правового значення для вирішення питання про виселення згідно з частиною третьою статті 116 ЖК України не має.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, на сплив позовної давності, перебіг якої почався із часу вселення відповідачки до квартири, є безпідставними, оскільки позовні вимоги полягають в усуненні порушення прав власності позивача, які тривають і на момент пред'явлення позову. Отже, із вимогами про усунення порушень (виселення) можна звернутися у будь-який час, поки триває правопорушення.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачка самоправно зайняла спірну квартиру,а тому не набула права користування житлом і підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі частини третьої статті 116 ЖК України.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судами при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ було зупинено виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2014 року, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2014 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, частини 3 статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 серпня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2014 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д. Д. Луспеник

судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк