Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2601/17

номер провадження 2/695/181/18

09 січня 2018 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.

за участю секретаря - Бреуса В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк Світлани Володимирівни, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк С.В. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності.

Свої вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач мотивує тим, що вона мала у власності 14/25 частин житлового будинку з відповідною часткою будівель та споруд по АДРЕСА_1. Позивач є особою похилого віку, одинокою та за станом здоров'я не здатною самостійно забезпечувати себе, а тому потребує сторонньої допомоги. На початку 2017 року до позивача звернулась ОСОБА_2, яка запропонувала та стала надавати позивачу допомогу по господарству, а тому між ними було досягнуто домовленість про те, що відповідач буде постійно, систематично надавати допомогу позивачу, а остання за це передасть відповідачу у власність за договором довічного утримання належну їй частку домоволодіння. У подальшому, під час оформлення спірного договору у нотаріуса, всупереч досягнутим домовленостям, позивачем було підписано договір дарування, відповідно до якого остання подарувала відповідачу своє єдине житло. Позивач та її представник наполягають, що ОСОБА_1 підписала вказаний договір дарування помилково, оскільки є особою похилого віку та не усвідомлювала значення своїх дій та вважала, що вона укладає договір довічного утримання. Позивач не мала жодного іншого мотиву для безоплатного відчуження свого житла на користь відповідача, окрім як потреби в сторонньому догляді за нею та наданні їй відповідної допомоги. Таким чином позивач вважає вказаний договір дарування таким, який порушує її права, не відповідає її волевиявленню, оскільки остання не мала на меті відчуження відповідачу свого будинку, який є для неї єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідків, то оспорюваний договір не був би укладений взагалі. За таких обставин, враховуючи відсутність волевиявлення позивача на укладення вказаного договору, остання звернулася до суду із вказаним позовом.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи заяву представника позивача по справі та обставини справи, суд, керуючись нормами ст. 274 ЦПК України, розглядає вказану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, про що постановив відповідну ухвалу.

Відповідач ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про обставини справи, звернулася до суду із заявою, згідно з якою позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності визнала повністю, проти стягнення із неї судового збору, заперечувала. Розгляд справи просила проводити за її відсутності.

Державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк С.В. в судове засідання не з'явилась та звернулась до суду із відповідним клопотанням, згідно якого розгляд справи просила проводити за її відсутності, прийняття рішення поклала на розсуд суду у відповідності до законодавства України.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 мала у власності 14/25 частин житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд по АДРЕСА_1, що стверджується копією свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Золотоніської міської ради 24.12.1993 року, та зареєстрованого в Золотоніському бюро технічної інвентаризації 24.12.1993 року в книзі №48, реєстр №7556, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Золотоніською міською державною нотаріальною конторою 29.12.2016 року, реєстр №1828 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Золотоніською міською державною нотаріальною конторою 29.12.2016 року, реєстр №1829, зареєстрованих в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.12.2016 року, номер запису про право власності 18400737, копії яких додані до матеріалів справи.

Як вбачається із договору дарування 14/25 часток у праві власності житлового будинку, який укладено 19.05.2017 року ОСОБА_1 передала у власність (подарувала), а обдарована ОСОБА_2 прийняла у дар належні дарувальнику на праві власності 14/25 часток у праві власності житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд під АДРЕСА_1.

Таким чином судом встановлено, що сторони фактично уклали саме договір дарування та посвідчили його у державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк С.В.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Таким чином вбачається, що за нормами ст. 717 ЦК України та відповідно до умов вказаного вище договору дарування житла, до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов'язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Отже, правові наслідки укладення такого договору дарування не відповідають волі позивача, яка мала на меті відчужити своє житло за умови довічного утримання та догляду за нею.

Суд враховує, що на час укладення вказаного договору дарування позивачу виповнилося 80 років, вік якої стверджується паспортом громадянина України, копія якого додана до матеріалів справи. Окрім того, відповідно до довідки Золотоніського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №174 від 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду.

Відсутність наміру у позивача укладати саме договір дарування стверджується також фактичною поведінкою сторін по справі, адже позивач фактично своє домоволодіння відповідачу не передала, та після укладення договору дарування продовжує проживати у вказаному будинку, про що не заперечує відповідач по справі.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України, в своїй постанові від 16.03.2016 року за №6-93цс16 зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є родичами, передача майна відбувалася безоплатно, а позивач продовжує проживати у вказаному домоволодінні, фактична передача будинку не відбулася й не мала відбутися аж до смерті позивача, що підтверджує реальні наміри позивача на укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування.

При розгляді вказаної справи суд також бере до уваги, що фактично ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування визнала, а тому визнала фактично і обставини, викладені ОСОБА_1

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Про визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 свідчить також і фактичне передання представнику позивача Технічного паспорту на вказану частину будинку та будинкової книги на це домоволодіння, що стверджується актом приймання-передачі документів від 05.12.2017 року, який додано до матеріалів справи.

За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог та наявність для того законних підстав, які встановлені судом, суд приходить до висновку про задоволення вказаного позову.

Відповідно до норм ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи позивач сплатила за подання вказаного позову судовий збір у сумі 640,0 грн., що стверджується відповідною квитанцією, яка додана до матеріалів справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги стосуються правовідносин, які фактично виникли на підставі договору, що був укладений між позивачем та ОСОБА_2, а сам договір не відповідав дійсній волі ОСОБА_1, що визнала і сама ОСОБА_2, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

На підставі зазначеного та керуючись ст., ст. 203, 215,

ст., ст. 229, 717, 774 ЦК України ст., ст. 10, 141,

ст., ст. 264, 265, 274 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк Світлани Володимирівни, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 14/25 часток у праві власності житлового будинку АДРЕСА_1, 19.05.2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк С.В. та зареєстрований у реєстрі за №360.

Скасувати державну реєстрацію права власності, що здійснена за номером 20486948, на 14/25 часток у праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 19.05.2017 року, проведену державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк Світланою Володимирівною на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19.05.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 640,0 (шістсот сорок) гривень - в порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя : Середа Л.В.