Справа № 159/2522/17 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В.О.
Провадження № 22-ц/773/120/18 Категорія: 43 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

секретар Галицька І.П.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що йому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З 03.03.2008 року у цій квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2, з якою 28.08.2009 року був зареєстрований шлюб, який рішенням Ковельського міськрайонного суду від 04.04.2012 року розірваний.

У травні 2016 року відповідач виселилась з квартири, однак, продовжує бути зареєстрованою у ній.

Зазначав, що відповідач не відноситься до членів його сім'ї, виселилась з квартири, не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад 1 рік, тому просив на підставі ст. 405 ЦК України визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Також

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 20.11. 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких мотивів.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною ОСОБА_1, позивача у справі, тобто, колишнім членом його сім»ї.

Відповідач ОСОБА_2 вселилась і зареєстрована у квартирі, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1, з його згоди, а тому припинення сімейних відносин між сторонами не дає підстав для її виселення. Доводи позивача про відсутність відповідача у спірній квартирі понад 1 рік та добровільне виселення з житла є безпідставними, оскільки з пояснень позивача вбачається, що в кінці грудня 2016 року він змінив вхідний замок у квартирі, ключів відповідачу не передавав, тому остання позбавлена можливості користуватись житлом. Також з листів Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області вбачається, що між сторонами виникають конфлікти, з приводу яких відповідач зверталась до поліції, а висновками про результати розгляду повідомлення ОСОБА_2 від 04.10,2016 року, від 12.10.2016 року, затверджених начальником Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області підтверджується, що відповідачем створені перешкоди відповідачу ОСОБА_2 у доступі до квартири. Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Залучення без достатніх підстав до участі у справі третьої особи та посилання у рішенні суду про відкриття касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім»єю не впливає на правильність вирішення спору судом.

У тесті рішення суд першої інстанції послався на статтю 405 ЦК України в порядку спростування доводів позивача про непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, хоча не зазначав цю норму як правову підставу для відмови у позові, тому таке посилання не можна розцінити як неправильне застосування норм матеріального права.

Норми статті 50 ЖК України, якими визначено порядок заселення при наданні жилих приміщень, а також статтуй 218, 311, 383, 406 ЦК не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки не містять приписів щодо права користування житлом колишнім членом сім»ї власника.

Виходячи з положень статтей 9, 41 Конституції України, відповідачем ОСОБА_2, яка вселена у квартиру за згодою позивача, будучи членом його сім"ї і має право на користування спірною квартирою, не порушуються гарантовані статтями 316, 319 ЦК України права позивача, як власника квартири. Крім того, згідно з положеннями ч.5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Правова позиція Верховного Суду України у справі 6-709цс16 не підлягає врахуванню при вирішенні даної справи, оскільки висловлена у справі з приводу інших правовідносин, а саме, у справі за позовом нового власника до члена сім»ї колишнього власника.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: