АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 734/2703/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Малинников О.Ф.
№ апеляційного провадження 22-ц/796/1054/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року Апеляційний суд м. Києва у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса», в якому просить:

- визнати незаконними накази: від 27.04.2016 року №29; від 10.05.2016 року №03-23; від 07.07.2016 року № 03-45 «Про скорочення чисельності працівників ДП «Преса» та рішення комісії «Про скорочення штату» від 04.05.2016 року;

- визнати незаконними наказ від 01.08.2016 року № 80-к «Про звільнення ОСОБА_1.»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді сортувальника поштових відправлень та виробів друку у Державному підприємстві по розповсюдженню періодичних видань «Преса»;

- стягнути з Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Посилається на те, що з 29.08.2002 року вона працювала у відповідача на посаді сортувальника. 03.08.2016 року була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників.

Вважає звільнення незаконним, враховуючи порушення відповідачем трудового законодавства України, а саме вимог ч.ч. 2,3,7 ст.42 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Зазначає, що її неправомірно звільнили з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, оскільки в неї було достатньо підстав для того, щоб залишитися на роботі і на своєму робочому місці сортувальника, на яке вона була поновлена рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2015 року. Крім того, вказує, що відповідачем не виплачено їй всі компенсації та виплати відповідно до рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2015 року, і оскільки відповідач на даний час являється боржником перед позивачем, це на її думку підстава про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Також, зазначає, що в день звільнення по факту 03.08.2016 року наказ їй надали для ознайомлення 01.08.2016 року, тобто звільнили заднім числом, а належної заборгованості не виплатили.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив.

Зазначає, що згідно медичного висновку на який посилається позивач, її хвороба не належить до професійних захворювань. Крім того, позивачу перед звільненням пропонувалися посади оператора зв'язку, прибиральниці службових приміщень, від яких ОСОБА_1 відмовилась.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса», в якому просить:

- визнати незаконними накази: від 27.04.2016 року №29; від 10.05.2016 року №03-23; від 07.07.2016 року № 03-45 «Про скорочення чисельності працівників ДП «Преса» та рішення комісії «Про скорочення штату» від 04.05.2016 року;

- визнати незаконними наказ від 01.08.2016 року № 80-к «Про звільнення ОСОБА_1.»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді сортувальника поштових відправлень та виробів друку у Державному підприємстві по розповсюдженню періодичних видань «Преса»;

- стягнути з Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Посилається на те, що з 29.08.2002 року вона працювала у відповідача на посаді сортувальника. 03.08.2016 року була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників.

Вважає своє звільнення незаконним, враховуючи порушення відповідачем трудового законодавства України, а саме вимог ч.ч. 2,3,7 ст.42 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано вимоги ст.42 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Із встановлених судом обставин справи не вбачається підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач з 29.08.2002 року працювала на Державному підприємстві по розповсюдженню періодичних видань «Преса» на посаді сортувальника.

З 10.01.2003 року переведена на посаду сортувальника поштових відправлень та виробів друку 2 класу, а наказом від 16.03.2012 року 324-к переведена на посаду сортувальника поштових відправлень та виробів друку 1 класу.

В поданні від 11 березня 2016 року до Голови профспілкового комітету ДП «Преса» зазначено, що протягом 2014-2015 років на підприємстві відбулося значне зменшеня обсягів експедирування періодичних видань, що призвело до преміщення виробничих потужностей на новій площі із зміною технологічних операцій та виявлення завантаження персоналу цеху до фактичних обсягів видань. Враховуючи обставини що склалися з недовантаженням працівників та економічне становище підприємства директором ДП було прийнято рішення про проведення скорочення штату з направленням даного подання до Голови профкому для проведення переговорів та консультацій.

Наказом від 27.04.2016 року № 29 прийнято рішення про приведення штатної чисельності цеху до фактичних обсягів навантаження, шляхом скорочення (а.с.35).

Протоколом засідання комісії від 04.05.2016 року щодо розгляду питань про скорочення чисельності в цеху експедирування ухвалено розірвання трудових договорів з 31 працівником, серед яких вказано ОСОБА_1.(а.с.36-37).

Наказом від 10.05.2016 року № 03-23 «Про скорочення чисельності в цеху експедирування преси» вирішено розірвати трудові договори з 14.07.2016 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України із зазначеними в наказі працівниками, які були ознайомлені з наказом, у тому числі позивач ОСОБА_1 (а.с.38-39).

Наказом № 03-45 від 07 липня 2016 року прийнято рішення про розірвання трудових договорів з визначеними в наказі особами, у тому числі ОСОБА_1(а.с.40).

Наказом № 80-к від 01.08.2016 року розірвано трудовий договір з ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою передбачених компенсацій.

ОСОБА_1 відповідно закону повідомлялася відповідачем про проведення реорганізації на підприємстві та скорочення чисельності штату, що підтверджується повідомленнями від 10.05.2016 року, 20.05.2016 року та 15.06.2016 року.

Як вбачається з повідомлення від 20.05.2016 року, у зв'язку із проведенням на підприємстві реорганізації та скорочення чисельності наказ №03-23 від 10.05.2016 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, відповідач запропонував ОСОБА_1 продовжити роботу на підприємстві на єдиній вакантній посаді прибиральника службових приміщень. Проте, 30.05.2016 року ОСОБА_1 відмовилася від продовження роботи при зміні істотних умов праці (а.с.43).

В червні 2016 року відповідач запропонував позивачу продовжити роботу на підприємстві на вакантній посаді оператора поштового зв'язку, однак 15.06.2016 року позивач відмовилась від продовження роботи при зміні істотних умов праці (а.с.44).

В апеляційному суді позивач підтвердила, що їй пропонувались дві посади, але ці посади їй не підходять, скорочувати мали би когось іншого, а не її.

Судом встановлено, що у відповідача відсутня інформація про те, що в сім'ї позивача немає інших працівників з самостійним заробітком. Крім того, позивач жодного разу не повідомляла відповідача про відсутність у її сім'ї осіб із самостійним заробітком під час проведення скорочення.

Оспорюючи законність її звільнення позивач посилалась на те, що відповідачем не дотримано положень п.2 ч.2 ст.42 КЗпП України, якою закон визнає переважне право на залишення на роботі за особами, у сім'ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком.

Проте, незважаючи на неодноразові запити відповідача до позивача щодо інформації про відсутність у її сім'ї інших працівників із самостійним заробітком не було надано будь - якого документу з цього питання, не надано відповіді, пояснень про підтвердження наявності цієї умови і у позовній заяві.

Представник відповідача пояснив, що позивач жодного разу не повідомляла відповідача про відсутність у її сім'ї осіб із самостійним заробітком під час проведення скорочення штату та крім того, позивачка останні роки часто перебувала на лікарняних: з 31.03.2015 року по 08.04.2015 року; з 09.04.2015 року по 24.04.2015 року; з 05.05.2015 року по 29.05.2015 року; з 30.05.2015 року по 08.06.2015 року; з 29.03.2016 року по 01.04.2016 року; з 10.05.2016 року по 27.05.2016 року, загалом протягом 2015-2016 років 82 дні та 101 день відпустки, що свідчить про низьку продуктивність праці позивача.

Також, позивач притягувалась до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани від 28.04.2016 року.

Твердження позивача, що вона має професійне захворювання пов'язане з її роботою на цьому підприємстві суд не взяв до уваги, оскільки з наданого відповідачем Медичного висновку від 01.10.2015 року № 2095 Клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці національної Академії медичних наук України», вбачається, що Центральною лікарсько-експертною комісією 29.09.2015 року (протокол №33/765) розглядалась медична документація ОСОБА_1 та зроблено висновок, що захворювання ОСОБА_1 не віднесено до категорії професійних.

Крім того, судом встановлено, що позивач зверталась до суду з позовом до відповідача про відсутність наказу та створення комісії з розслідування причин її профзахворювання.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 24.11.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про відсутність наказу та створення комісії - відмовлено. Вказане рішення позивачем не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги щодо переважного права на залишення на роботі на підставі п.2,3,7 ч.42 КЗпП України колегія суддів не приймає до уваги.

Згідно ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності або штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання.

Судом встановлено, що у відповідача відсутня інформація про те, що в сім'ї ОСОБА_1 немає інших працівників з самостійним заробітком. Крім того, позивач не повідомляла відповідача про відсутність у її сім'ї осіб із самостійним заробітком під час проведення скорочення.Не надала цих доказів і апеляційному суду.

Тобто, доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження відсутності в сім'ї позивача осіб із самостійним заробітком ОСОБА_1 суду не надано та матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги, що позивач має професійне захворювання пов'язане з її роботою на цьому підприємстві безпідставне, оскільки відповідно до Медичного висновку від 01.10.2015 року № 2095 Клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці національної Академії медичних наук України», захворювання ОСОБА_1 не віднесено до категорії професійних (а.с.7).

Крім того, позивач зверталась до суду з позовом до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса»про відсутність наказу та створення комісії з розслідування причин її профзахворювання.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 24.11.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про відсутність наказу та створення комісії - відмовлено (а.с.32-33). Вказане рішення позивачем не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі відповідно до рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26.11.2016 року, а тому ОСОБА_1 має бути поновлена на роботі, колегія суддів оцінює критично.

Крім того, твердження ОСОБА_1, що вона має договір 02/16 про повну індивідуальну відповідальність з директором Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» ОСОБА_3 від 01.03.2016 року не являється підставою для переважного права на залишення позивача на роботі.

За встановлених обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду, що звільнення позивача проведено правильно та відповідає положенням закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2018 року.

Головуючий Судді