Справа № 441/1492/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/6642/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3;

адвоката ОСОБА_4 представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Городоцького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8 і КП «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації», про виключення запису з технічного паспорта, визнання договору дарування частково недійсним та інше, у якому просили ухвалити рішення, яким виключити записи про володіння стодолою Б та шопою В з технічного паспорта на домоволодіння № 58 на вул. Комарнівська у м. Городок Львівської обл., визнати недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 серія ВТМ № 634962 від 25.04.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської обл. ОСОБА_8 за реєстром № 322 (в подальшому «Договір дарування»), в частині відчуження господарських споруд, зокрема - сараю (стодоли), позначеної на плані літерою Б, та сараю (шопи) позначеної на плані літерою В, скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 від 25.04.2014 року на спірні споруди, визнати за позивачами право власності на 2/3 частини сараю позначеному у витягу, як стодола В, та право власності на 1/1 частку шопи, позначеній у витягу, як комірка Д, у складі домоволодіння на вул. Грушевського, 57 у місті Городок Львівської області.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що на підставі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05.06.2008 року позивачі є власниками домоволодіння на вул. Грушевського, 57 у м. Городок - по 1/2 частини кожен, і складовими частинами будинку є сарай Б, стодола В, гараж Г, огорожа 1, криниця К, вбиральня Е, комірка Д.

Згідно Договору дарування відповідачка ОСОБА_5 є власником житлового будинку № 58 на вул. Комарнівська у м. Городок Львівської області.

У пункті 3 Договору дарування вказано, що на земельній ділянці розташовані житловий будинок позначений на плані літерою А1, сарай (стодола) позначений на плані літерою Б, сарай (шопа) позначений літерою В, огорожа та криниця.

Вважають, що укладаючи Договір дарування відповідачами порушено право власності на господарські приміщення, частина з яких на праві приватної власності (спільна часткова) належить позивачам - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Зокрема, спірними приміщеннями є стодола та комірка, зазначені у витягу ОСОБА_5 як сарай В, а у витягу ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як стодола В та комірка Д. У технічному паспорті на житловий будинок № 58 на вул. Комарнівська у м. Городок Львівської області, що став підставою для реєстрації права власності на господарські будівлі, належні до означеного будинку за ОСОБА_5, внесені наступні записи: житловий будинок А1, криниця К, огорожа 1, а також і спірні приміщення стодола Б і шопа В, які тривало перебували у їх спільному користуванні (а.с. 2-7).

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_7, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила визнати за нею право власності на стодолу Б та шопу В, що на вул. Комарнівська, 58 у м. Городок Львівської області, мотивуючи тим, що спірні господарські будівлі були побудовані її прадідом ОСОБА_9 на земельній ділянці, що перебувала у його користуванні та призначена для обслуговування житлового будинку № 58 на вул. Комарнівська у м. Городок Львівської області.

Стверджувала, що жодного права власності на означені спірні будівлі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ніколи не мали і такі, або ж їх частина, у користування їм не передавались, в т.ч. і спадкодавцями ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11

Також стверджувала, що позивачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ніякого майна після смерті ОСОБА_9 не спадкували, а відтак власне останні порушують її право власності на означені господарські будівлі. Просила зустрічний позов задоволити, у позові ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відмовити (а.с. 56-60, 147).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні, як первісного позову, так і зустрічного позову, відмовлено (а.с. 159-164).

Дане рішення оскаржили позивачі за первісним позовом ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Апелянти просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким задовольнити їхні позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважають, що суд не дав належної оцінки тому, що у відповідачів відсутні відповідні правовстановлюючі документи на спірні господарські споруди.

Вважають, що висновок суду про те, що спірні господарські будівлі ніколи не входили до складу будинковолодіння № 57 на вул. Грушевського, є таким, що не відповідає матеріалам справи, оскільки належність сараю до ділянки на вул. Комарнівській, 58 у місті Городку стверджується «пізнішими документами інвентаризаційної справи, а належність шопи взагалі не вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи».

Стверджують, що порядок користування спірними господарськими спорудами встановився ще за життя спадкодавця, власника будинку № 58 на вул. Комарнівській ОСОБА_9, і такий порядок не оскаржувався відповідачами аж до 2013 року, коли між сторонами виникнули неприязні відносини (а.с. 169-172).

В ході апеляційного розгляду справи в судовому засіданні 04.12.2017 року представник апелянта ОСОБА_7, адвокат ОСОБА_12, дав свої пояснення на підтримання доводів апеляційної скарги (а.с. 199).

В подальшому представники апелянтів, адвокати ОСОБА_12 і ОСОБА_13, будучи під власноручні розписки повідомленими про час і місце продовження апеляційного розгляду справи (а.с. 203), 15.01.2018 року в судове засідання не зявилися і про причини такої неявки суд не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянтів на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони ОСОБА_3 та представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення містяться також і у статтях 10 і 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду даної справи судом першої інстанції.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними міститься розяснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, а у пункті 8 - що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Однією із позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є вимога про визнання частково недійсним Договору дарування від 25.04.2014 року: як зазначено у позові - з підстав, що передбачені статтею 215 ЦК України. Дана позовна вимога обґрунтовується твердженням про те, що «станом на день укладення договору дарування 25 квітня 2014 року відповідачка ОСОБА_3 не мала права розпоряджатись спірними господарськими приміщеннями та реєструвати право власності на сарай в цілому і шопу, які перебували у власності та користуванні Позивачів» (а.с. 4).

При цьому у позові не зазначено, яким саме конкретно положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства суперечить зміст Договору дарування від 25.04.2014 року, який оспорюється.

В той же час, у пункті 4 вище згаданого Договору дарування від 25.04.2014 року, який оспорюється, зазначено, що 1/2 частина житлового будинку, який відчужується, належить Дарувателю (ОСОБА_3В.) на підставі Договору дарування 1/2 частини будинку, нотаріально посвідченого 24.04.2014 року, а інша 1/2 частина житлового будинку, який відчужується, належить Дарувателю (ОСОБА_3В.) на підставі Договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку, також нотаріально посвідченого 24.04.2014 року (а.с. 8).

Тобто, ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок № 58 на вул. Комарнівській у місті Городку з належними до нього господарськими будівлями (в тому числі - сараєм (стодолою), позначеною на плані літерою Б, та сараєм (шопою) позначеною на плані літерою В) на підставі двох договорів (дарування та купівлі-продажу), які були укладеними і нотаріально посвідченими 24.04.2014 року та які (у відповідності до ст. 204 ЦК України) є чинними і позивачами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не оспорюються.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, щосуд не дав належної оцінки тому, що у відповідачів за первісним позовом ОСОБА_5 і ОСОБА_3 відсутні відповідні правовстановлюючі документи на спірні господарські споруди, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не можуть прийматися до уваги.

За вище наведеного суд з урахуванням встановлених у справі обставин дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження їхніх прав на спірні господарські споруди і, відповідно, про відсутність правових підстав для визнання частково недійснимДоговору дарування від 25.04.2014 року, а інші позовні вимоги за первісним позовом є похідними від згаданих позовних вимог.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:

Судді: