АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 1208/2018 Головуючий у 1-й інстанції - Коренюк А.М.
753/3449/17 Доповідач - Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого-судді - судді Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Луговому Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року позивач пред'явив данийпозов до відповідачапро стягнення упущеної вигоди. Обгрунтовував свої вимоги тим, що згідно з договороморенди квартири АДРЕСА_1 від 17 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 11-3572, вказана квартира у період з 20 вересня 1994 року по 20 вересня 2014 року була передана в оренду відповідачу.Після закінчення строку дії договору та всупереч вимог п. 10 його умов,відповідач не повернув орендоване майно, внаслідок чого позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Рішенням Дарницького районного суду містаКиєва від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду містаКиєва від 19 вересня 2016 року, зобов»язано ОСОБА_1,ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» спірноюквартирою та виселено вказаних осіб із вказаної квартири. Проте у період з 21 вересня 2014 року до теперішнього часу позивач внаслідок протиправних дій відповідача позбавлений права користуватися та розпоряджатися своїм майном - трикімнатною квартирою загальною площею 81, 03 кв м, та можливістю передати їїв оренду для отримання доходів. Посилаючись на те, що банк як власник житла не отримав доходів відможливої передачі житла в оренду (упущена вигода) на загальну суму 172 721 грн. 20 коп. з розрахунку 6 000 грн. 00 коп. на місяць у період з 21 вересня 2014 року по 13 лютого 2017 року, просив стягнути вказану суму з відповідача, як упущену вигоду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року позов задоволено. Ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 172 721 грн.20 коп. упущеної вигоди та 2 590 грн.82 коп. судового збору.

У апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що позивач не довів розмір упущеної вигоди належними та допустимим доказами, а суд не звернув уваги на те, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише ті збитки, які б могли бути реально отримані від передачі саме цієї квартири в оренду у вказаний період як це зазначено у ч. 4 ст. 623 ЦК України. Не врахована та обставина, що ухвалою ВССУ від 06.09.2017 року виконання рішенняДарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року зупинено до закінчення касаційного провадження. Не було прийнято до уваги порушення позивачем п.16 договору оренди, укладеного сторонами, за умовами якого орендар набуває право викупу квартири через 7 років після укладення договору.

Заперечень на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, обговоривши її доводи, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено , що 17.09.1994 року сторони уклали договір оренди квартири АДРЕСА_2 строком на 10 років, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 11-3572, вказана квартира була передана в оренду відповідачу. Відповідно до п.15 договору оренди строк договору був продовжений до 20 вересня 2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року, зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» спірною квартирою та виселено вказаних осіб.

Зазначене судове рішення не виконано і відповідач разом з членами сім»ї продовжує проживати у квартирі та користуватися нею.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 листопада 2016 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року.

Ухвалою того ж суду від 06 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Зазначені обставини не оспорюються сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача 172 721 грн.20 коп. упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач після завершення терміну дії договору оренди вказаної квартири та всупереч п.10 його умов не повернув орендоване майно, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості передавати квартиру в оренду у період з 21.09.2014 року по 13.02.2017 року та отримувати дохід по 6 000 грн. на місяць, виходячи з середніх цін на ринку нерухомості щодо здачі в оренду житла за місцем розташування будинку, в якому розміщена квартира.

Проте суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до такого висновку суд прийшов з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги відповідача у цій частині.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 623 ЦК України передбачений один із основних способів захисту цивільних прав і інтересів - відшкодування збитків,завданих порушенням зобов»язання, а саме:

1. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

2. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. 3. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

4. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Системний та логічний аналіз вказаної норми матеріального права, яка регулює правовідносини, які виникли між сторонами, свідчить про те, що пред'явлення вимог про відшкодування неодержаних доходів (упущена вигода) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання, проведені з цією метою приготування.

Як вбачається з матеріалів справи позивач як на докази розміру упущеної вигоди в період з 21.09.2014 року по 13.02.2017 року, послався на інформацію з загальнодоступних інтернет видань стосовно цін оренди квартир у різних містах України, у тому числі в місті Києві у 2014, 2015 роках, а також цін оренди трикімнатної квартири в Дарницькому районі м. Києва станом на 21.09.2014 року і виходив з ціни оренди спірної квартири за місяць в розмірі 6 000 грн. (а.с.7,8)

Відповідно до ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ринкових цін оренди трикімнатних квартир в будинку АДРЕСА_1, що існували або на день добровільного задоволення вимоги кредитора,або на день пред'явлення вимоги, або на день прийняття рішення судом,як це передбачено п.3 ст.623 ЦК України.

Крім того позивач не надав доказів, як цього вимагає п. 4 ст.623 ЦК України, на підтвердження заходів, вжитих ним щодо одержання доходів (упущеної вигоди), зокрема наявності всіх реальних умов щодо укладання договору оренди спірної квартири з боку позивача та третіх осіб у спірний період і лише через неправомірні дії відповідача,який не звільнив її, такий договір не був укладений.

З огляду на наведене колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги стосовно не доведеності позивачем належними та допустимими доказами як розміру збитків так і заходів, вжитих ним щодо їх одержання.

Інші доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача переважного права на укладення з позивачем договору оренди, оскільки він продовжує користуватися спірною квартирою, а також наявність у відповідача права викупу квартири відповідно до умов оренди від 17.09.1994 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, як такі, що не стосуються предмету спору.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку,що суд першої інстанції постановив рішення на припущеннях, а позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем його права на отримання упущеної вигоди за вказаних обставин,що дає підстави суду апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Керуючих ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення упущеної вимоги залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - Судді -