АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/435/2018 Головуючий у 1 інстанції - Москаленко К.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 лютого 2018 року Апеляційний суд м.Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Дроздовій Є.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання договору відновлювальної кредитної лінії недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про захист прав споживача та визнання договору відновлювальної кредитної лінії недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 21.11.2007 року між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №230 (далі по тексту - Кредитний договір). В подальшому, до Кредитного договору були внесені зміни шляхом укладення додаткових договорів, зокрема: Додатковий договір №1 від 01.09.2008; Додатковий договір №2 від 29.01.2010; Додатковий договір №3 від 23.12.2011; Додатковий договір №4 від 30.03.2012; Додатковий договір №5 від 26.06.2012. Позивач вважає, що укладений Кредитний договір суперечить вимогам законодавства, а тому такий договір, в силу положень ст. 215 Цивільного кодексу України має бути визнаний судом недійсним. Позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що Кредитний договір не відповідає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові Національного банку України №168 від 10.05.2007. Крім того, зазначала, що укладений Кредитний договір здійснений з використанням нечесної підприємницької практики і є недійсним відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, вказувала, що при укладенні Кредитного договору від неї була прихована реальна відсоткова ставка та сукупна вартість кредиту і її було введено в оману щодо істотної умови - ціни кредиту, а тому в силу вимог ч.1 ст. 230 ЦК України дана обставина є підставою для визнання Кредитного договору недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання договору відновлювальної кредитної лінії недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

Апелянт та 3-і особи до суду апеляційної інстанції не зявилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать розписки про отримання судових повідомлень.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 21.11.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач, було укладено Кредитний договір, відповідно до п. 1.1 якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, а позивач зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. (а.с. 14-16)

В подальшому, між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач, було укладено низку додаткових договорів, а саме:

Додатковий договір №1 до Кредитного договору від 01.09.2008, Додатковий договір №2 від 29.01.2010; Додатковий договір №3 від 23.12.2011; Додатковий договір №4 від 30.03.2012; Додатковий договір №5 від 26.06.2012, якими вносилися зміни в частині процентної ставки, збільшення терміну кредитування, розміру щомісячного ануітентного платежу та реструктуризація заборгованості.

23.12.2011 року між ОСОБА_2 та ВАТ « Державний ощадний банк України» задля забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було укладено Договір поруки №230 від 23.12.2011 року.

26.06.2012 між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №230/1.

Крім того, 21.11.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач, та третьою особою ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір №230/1, до якого вносилися зміни шляхом укладення Додаткового договору №1 до Іпотечного договору.

Для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 21.11.2007 між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач, та третьою особою ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір №230 (а.с. 44), до якого вносилися зміни шляхом укладення Додаткового договору №1 до Іпотечного договору.

На виконання умов Кредитного договору сторонами були підписані додаток №1 «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки на 21.11.2007», додаток №2 «Вид та предмет супутніх послуг та обґрунтування їх вартості», додаток №3 «Витяг з Тарифів за послуги установ ВАТ «Ощадбанк», затверджених протоколом №9 від 05.07.2007».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надала суду достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що банк при укладенні кредитного договору ввів її в оману та допустив щодо неї нечесну підприємницьку діяльність.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції із наступних підстав.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Положенням ст. 628 ЦК України передбачено , що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як визначено в умовах Кредитного договору, укладеного між сторонами, Кредитний договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте, діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні.

В матеріалах справи наявні листи відповідача на адресу позивача, зокрема, за №1957 від 05.11.2012 та №163 від 11.02.2014, відповідно до яких вбачається, що відповідачем пропонувалось позивачу змінити умови кредитування в частині зміни валюти кредиту з доларів США на гривню, однак, позивач не погодилася із запропонованими пропозиціями.

Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позичальником отримано до укладення договору.

Доводи позивача про порушення Банком при укладенні кредитного договору вимог п. 2 ст. 11 Закону " Про захист прав споживачів" щодо надання Банком інформації про валютні ризики та умови кредитування та п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, яким встановлено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач є безпідставними, оскільки виконані банком перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору .

Крім того, судом встановлено, що позивачем було укладено з відповідачем п'ять додаткових договорів, які містили домовленості про реструктуризацію заборгованості, збільшення терміну кредитування, збільшення відсоткової ставки , що також на думку колегії суддів свідчить про обізнаність позивача із умовами кредитування та зміною умов договору.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що при укладенні договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення сторін було вільним, на момент вчинення договору позивач не заявляла будь-яких вимог та протягом тривалого часу виконувала договір, банк перед укладанням договору надавав позивачу відомості про «Загальну вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, а тому підстав вважати, що така інформація їй не надавалася, немає.

Відповідно до ст.. 19 Закону України «Про захист прав споживача» нечесна підприємницька практика забороняється.

На виконання Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року в п.1.9 Кредитного договору зазначено, що валютні ризики під час виконання зобов'язання несе позичальник.

Із матеріалів справи вбачається, що позичальник тривалий час виконувала зобов'язання за договором, однак, курс валют збільшився і вона не змогла в подальшому своєчасно сплачувати кредит , у зв'язку із чим виникла заборгованість за тілом та процентами, а крім того, виникла заборгованість із сплати пені. Однак, зазначені обставини не свідчать про нечесну підприємницьку діяльність з боку банку, так як позичальник свідомо обрала валюту кредитування і не бажала її змінювати за пропозицією банку в період виконання договору.

Колегія суддів перевірила доводи апелянта щодо висновку судового експерта ОСОБА_5 за результатами проведення експертно-економічного дослідження , який був зроблений на запит ОСОБА_6, яка представляє інтереси ОСОБА_2, щодо проведення економічного дослідження (вх.№ 2481 від 05.11.2015 p.).

Також за клопотанням представника позивача 02.08.2016 року судом було призначено проведення судової економічної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Відповідно до п.З Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.67 КПК чи ст.62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Суд першої інстанції прийняв до уваги заперечення відповідача проти висновків судово - економічної експертизи і дійшов висновку, що неможливо визнати встановлені експертним дослідженням факти, для з'ясування яких було призначено судом проведення судової економічної експертизи, з огляду на те, що при проведенні дослідження експертом не враховано, що Рішення правління ДІУУ від 13.02.2006 р. № 35 Стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, на які посилається експерт при дослідженні, втратили чинність у зв'язку із затвердженням протоколом засідання Наглядової ради Державної іпотечної установи від 11.09.2008 року № 31 нових Стандартів надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів. Також, в Додатках до висновку від 08.12.2016 року дата сплати за Кредитним договором визначена 21 числа кожного місяця, однак, відповідно до п.1.2. Кредитного договору дата уплати за Кредитним договором визначена не пізніше 29 числа кожного місяця. Водночас, при складанні Додатку №2 до висновку від 08.12.2016 року експертом не були враховані умови Додаткового договору № 2 від 29.01.2010 р. до Кредитного, згідно з яким позивачу було надано реструктуризацію (відстрочку по сплаті заборгованості за кредитом строком на 6 місяців, починаючи з січня 2010 року по червень 2010 року включно).

За вказаних обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно оцінив вказаний висновок експерта, як неналежний і недопустимий доказ у справі.

Також суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги як неналежний і недопустимий доказ Висновок за результатами проведення експертно-економічного дослідження № 1514 від 07.12.2015 року, долучений позивачем до матеріалів позовної заяви.

Як вбачається із наведених вище висновків, в них відсутні дані про те, що банком свідомо під час укладення кредитного договору було приховано реальний розмір відсоткової ставки та сукупності вартості кредиту, а тому відсутні докази введення позивача в оману.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови виготовлено 9 лютого 2018 року.

Головуючий: Судді: