Дата документу 22.12.2018 Справа № 320/8674/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 320/8674/18

Провадження №22-ц/807/924/18

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року в складі судді Бахаєва І.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила 04 грудня 2017 року, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява обґрунтована тим, що їй на підставі договору дарування від 27.04.2007 року належить 3/10 частини домоволодіння АДРЕСА_1. Інша частина домоволодіння належать відповідачам ОСОБА_2 - 3/10 частки, ОСОБА_3 - 1/10 частина та третій особі ОСОБА_4 - 3/10 частин.

Зазначене домоволодіння розташоване на неприватизованій земельній ділянці близько 1000 кв. м. та складається згідно даних технічної документації з наступних об'єктів нерухомості: житлового будинку «А-1» загальною площею 133, 9 кв.м., житловою площею 66, 6 кв.м., житлового будинку «Ж-1» загальною площею 47, 8 кв.м., житловою площею 31, 6 кв.м., житлового будинку «З-1» загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 35,2 кв.м. та господарчих споруд: «Б-1» гараж-сарай, «В-1» - сарай, «Г-1» - літня кухня, «Д-1» - котельня, «Е-1» - сарай, «Л-1» - сарай, «И» - вбиральня та «К» - вбиральня.

Протягом багатьох років між співвласниками склалася домовленість стосовно володіння та користування зазначеними частками, пропорційно долям кожного із співвласників, згідно якої у користуванні позивача знаходиться житловий будинок «Ж-1», сарай»Л-1» та вбиральня «К».

Однак, у 2014 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було самовільно знесено вбиральню «К», якою позивач безперешкодно користувалася протягом багатьох років, чим було позбавлено її права використовувати приміщення вбиральні, яке належало їй на праві спільної часткової власності.

Зазначає, що незважаючи на незначну частку (1/10), яка належить ОСОБА_3 та 3/10 частки ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, вони самовільно зайняли значну частину земельної ділянки, яка не відповідає належним їм часткам, при цьому самовільно, без її згоди влаштували паркан і хвіртки, та у 2014 році побудували самовільно власні вбиральні, якими користуються на власний розсуд, та в той же час зайняли частину земельної ділянки під вбиральнею «К» після її самовільного знесення.

Позивач вважає, що внаслідок дій відповідачів її права на власність були суттєво порушено.

Посилаючись на ст.ст.319, 321, 391 ЦК України, просить усунути перешкоди їй у користуванні та розпорядженні 3/10 частки домоволодіння № 8 по вул. Шевченко в м. Мелітополі Запорізької області шляхом знесення побудованих ОСОБА_3 будівлі вбиральні та паркану, розташованих між будівлями літньої кухні «Г-1» та житловим будинком «З-1» та побудованих ОСОБА_2 будівлі вбиральні та паркану, розташованих між будівлями житловим будинком «З-1» та житловим будинком «А-1», які влаштовані на території домоволодіння № 8 без згоди співвласника ОСОБА_1; визнати незаконними дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по знесенню будівлі вбиральні, позначеною на плані літ. «К», загальною площею 2,1 кв.м, об'єктом 4 куб.м. по АДРЕСА_1 у м. Мелітополі Запорізької області та зобов'язати їх відновити за їх власний рахунок до попереднього стану, а також стягнути з відповідачів у рівних частках судові витрати у виді судового збору.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а також стягнути з відповідачів судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що встановлені судом обставини, що побудовані (влаштовані) відповідачами об'єкти (паркан, вбиральні) не відносяться до об'єктів самочинного будівництва не стосуються предмету спору в цій частині, оскільки позивачем не ставилось питання стосовно знесення самовільно побудованих споруд, влаштованих без наявності дозвільних документів, а спір полягає в тому, що відповідачі побудували зазначені об'єкти на земельній ділянці, яка знаходиться в їх спільному користуванні, тобто, без згоди співвласника, всупереч ч.1 ст.. 358 ЦК України. Зазначає, що з письмових відповідей ДАБІ у Запорізькій області від 26.04.2016 року № 3-637/з, від 28.07.2016 року № 1008-22.1/2244 вбачається факт демонтажу відповідачем вбиральні «К». Відповідачі фактично позбавили її права використовувати приміщення вбиральні, яке належало їй на праві спільної часткової власності, за призначенням.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п'ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи не скористались своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що побудовані відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будівлі вбиралень та паркану не є самочинним будівництвом. Позивач не навів та не надав жодного доказу та підстав у створенні відповідачами йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в інший спосіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 27.04.2007 року ОСОБА_5 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) уклали Договір дарування частини домоволодіння, посвідчений державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області Лайзорик О.Ф. (а.с. 6).

Відповідно до п.1 вищезазначеного Договору ОСОБА_5 безоплатно передає у власність ОСОБА_1, належній їй на праві приватної власності 3/10 частини домоволодіння, що знаходяться: АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 приймає у власність цей дарунок. На земельній ділянці розміром 910 кв.м. розташовані: глинобитонний жилий будинок, жилою площею 66, 6 кв.м., загальною площею 133, 9 кв. м. - означений у плані літерою А-1, глинобитонний жилий будинок, жилою площею 31, 6 кв. м., загальною площею 47, 8 кв.м. - означений у плані літерою Ж-1, глинобитонний жилий будинок, жилою площею 35,2 кв.м., загальною площею 46, 10 кв.м. - означений у плані літерою №-1, господарчі споруди: Б-1 гараж-сарай, В-1 сарай, Г-1 літня кухня, Д-1 котельня, Е-1 сарай, И убиральня, К убиральня.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 3/10 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору дарування від 27.04.2007 (а.с. 7).

ОСОБА_2 на підставі Договору дарування будинку від 11.06.1998 року, посвідчений державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області Лайзорик О.Ф., належить 3/10 частини домоволодіння, що знаходиться в м. Мелітополь, по АДРЕСА_1 на земельній ділянці 910 кв.м. (а.с. 59).

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, який виготовлено станом на 03.11.2012 року вбачається, що ОСОБА_4 належить 3/10 частини зазначеного домоволодіння, а ОСОБА_3 належить 1/10 зазначеного домоволодіння (а.с. 51).

Вказаний житловий будинок обслуговується земельною ділянкою 1178 кв.м., що відображено в технічних паспортах на житловий будинок, складених КП «ММБТІ» від 09.04.2011 та 03.11.2012. Земельна ділянка зареєстрована на підставі рішення Мелітопольської ради (виконкому) № 340 від 07.05.1954 (а.с.8-10, 51-56).

Судом першої інстанції встановлено, що співвласники за домовленістю визначили фактичне користування земельною ділянкою, огородивши межі своїх ділянок парканами Порядок користування співвласниками житловими будинками та господарськими спорудами також визначено за їх домовленістю.

На території домоволодіння, яке знаходиться за адресою м. Мелітополь АДРЕСА_1 згідно даним технічного паспорту складеного КП «ММБТІ» від 03.11.2012 розташовані: житловий будинок А-1, прибудова а-1, прибудова а1-1, прибудова а2-1, службова прибудова а3-1, житловий будинок Ж-1, службова прибудова ж-1, службова прибудова ж1-1, житловий будинок З-1, прибудова з-1, прибудова з1-1, гараж-сарай Б-1, сарай В-1, гараж Г-1, котельна Д-1, сарай Е-1, убиральня И, убиральня К, сарай Л-1, погріб під Л-1 позначений літерами «пд..», сарай М-1, яма вигрібна № 1.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

ОСОБА_1, в позовній заяві зазначала, що факт самовільного влаштування відповідачами паркану, власних вбиралень вбачається із отриманих нею письмових відповідей, при цьому у 2014 році відповідачі самовільно знесли вбиральню, якою вона безперешкодно користувалась протягом багатьох років, що значною мірою шкодить її правам. Вважає, що відновити її порушені права можливо виключно в судовому порядку, а саме, знести самовільно побудовані споруди та відновити будівлю вбиральні за рахунок осіб, які її знесли.

Згідно технічного паспорту від 03.11.2012 на території домоволодіння АДРЕСА_1, м. Мелітополь, самовільно побудовано прибудова 3-1 та здійснено переобладнання будівлі Г-1 в гараж Г-1. Інших самовільно побудованих господарських будівель та споруд на час огляду домоволодіння спеціалістами КП «ММБТІ» не виявлено.

Згідно з листом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області № 1008-22,1/2244 від 28.07.2016, за результатами перевірки встановлено, що відповідач ОСОБА_3, власник 1/10 частини житлового будинку, на території співвласного користування домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Мелітополь Запорізької області у 2014 році знесла стару вбиральню та влаштувала іншу, так саме як і влаштувала особисту хвіртку. Відповідно до пункту 3.2 наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 р. «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» для садибних будинків, заміна матеріалу стін будинків, господарських будівель без збільшення розміру фундаменту та поверховості, так саме як зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, навісів та альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових теплиць, свердловин, криниць, люфт-клотезів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, терас, ганків не належить до самочинного будівництва, тому не є порушенням містобудівного законодавства. Під час проведення позапланової перевірки інших об'єктів, нерухомого майна, побудованих в порушення містобудівного законодавства не встановлено (а.с. 11).

Згідно з листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-232-(90-9)/8532 від 31.08.2016 «Про розгляд звернення», посадовою особою Департаменту 29.08.2016 проведено позапланову перевірку дотримання ОСОБА_3 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою АДРЕСА_1. Під час проведення перевірки встановлено, що надвірна вбиральня (літ «К») (дерев'яна споруда без фундаменту), яка побудована у 1961 році та зазначена у технічному паспорті, виготовленому КП «ММБТІ» від 09.04.2011 демонтована. Також встановлено, що гр.. ОСОБА_3 встановлені ворота, паркан та надвірна вбиральня. На момент перевірки ознак виконання підготовчих та будівельних робіт не встановлено (а.с.12).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що побудовані відповідачем паркан, ворота, вбиральня порушують права позивача та зачіпають її інтереси.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач не надав доказів підтвердження створення відповідачами перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 від 03.11.2012 року, спірна вбиральня літ. «К» побудована в 1961 році, дерев'яна, покрівля з шиферу, площею 2,2 кв.м, станом на 03.11.2012 має 45% зношення (а.с. 55).

З матеріалів справи вбачається, що зазначена вбиральня літ. «К» демонтована у 2014 році.

Апелянт, посилаючись на те, що відповідачі позбавили її права використовувати приміщення вбиральні, яка належала їй на праві спільної часткової власності, не надає доказів того, що зазначена вбиральня знаходились у її особистому користуванні.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, пояснення свідків, допитаних в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги щодо визнання незаконними дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по знесенню вбиральні літ «К» та забов'язання їх відновити зазначену вбиральню до попереднього стану, є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані апелянтом належним чином.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка