Справа № 720/452/17
Провадження № 2/720/134/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог державного нотаріуса Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та третьої особи без самостійних вимог про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, посилаючись на те, що 07 липня 2003 року ОСОБА_4 заповіла йому все своє майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Він своєчасно прийняв спадщину після смерті спадкодавця та рішенням Новоселицького районного суду від 12 січня 2016 року за ним визнано право власності на належну спадкодавцю 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1. При оформлені в лютому 2017 року спадкових прав щодо земельних ділянок, які належали спадкодавцю на підставі державного акта на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 липня 2006 року було з'ясовано, що державним нотаріусом 14 вересня 2016 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, якими визнано право на спадщину на 1/2 частку вказаних земельних ділянок за ОСОБА_3, особою з якою спадкодавець ОСОБА_4 проживала без укладання шлюбу. Враховуючи, що він є спадкоємцем за заповітом, а ОСОБА_3 спадкоємцем за законом, який не має обов'язкової долі у спадщині, вважає незаконними видані нотаріусом свідоцтва, яких просив визнати недійсними.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та надав до суду письмове заперечення, в якому послався на те, що спірні земельні ділянки не охоплюються заповітом від 07 липня 2003 року так як державний акт на них був виданий після складання даного заповіту та в ньому вони жодним чином не згадаються. Також, земельні ділянки за вказаним державним актом отримані спадкодавцем ОСОБА_4 під час спільного проживання із відповідачем ОСОБА_3, а тому це є їх спільним сумісним майном, у зв'язку із чим останньому належить право власності на 1/2 частку земельних ділянок. Крім цього, відповідач має обов'язкову долю у спадщині як непрацездатний вдівець спадкодавця, а тому вважає свідоцтва про право на спадщину виданими правомірно, у зв'язку із чим просив відмовити у позові.

Третя особа без самостійних вимог в судове засідання не з'явилась, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 липня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 все майно на яке вона буде мати право та належати їй на час смерті.

Заповіт складений із дотриманням вимог ст. 541 ЦК УРСР, діючої на час його складання, та був посвідчений 07 липня 2003 року секретарем Рокитненської сільської ради Новоселицького району.

За даними Рокитненської сільської ради Новоселицького району даний заповіт на час смерті спадкодавця не скасований та не змінений.

При житті ОСОБА_4 стала власником земельної ділянки площею 0,8332 га, яка розташована на території Рокитненської сільської ради Новоселицького району із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 липня 2006 року, відповідно до якого земельна ділянка розподілена на дві окремі ділянки, а саме під кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,4347 та під кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,3985 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_4 від 07 лютого 2014 року.

Із спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_4 вбачається, що заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у шестимісячний термін з часу відкриття спадщину були подані ОСОБА_3 як спадкоємцем за законом та ОСОБА_5 як спадкоємцем за заповітом.

Рішенням Новоселицького районного суду від 12 січня 2016 року був задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, яким за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом було визнано право власності на належну спадкодавцю ОСОБА_4 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Новоселицького районного суду від 17 лютого 2016 року встановлений юридичний факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю з ОСОБА_4 з січня 1979 року по час смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1.

14 вересня 2016 року державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, якими визнано право ОСОБА_3 на спадщину після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частку земельних ділянок під кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,4347 та під кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,3985 га за державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 липня 2006 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як вбачається з вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За змістом роз'яснень, викладених у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, підставою для оспорювання свідоцтва про право на спадщину є порушення прав інших осіб у зв'язку з видачею такого свідоцтва.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_3 не має обов'язкової долі у спадщині, суд приходить до висновку, що відповідач на мав права на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4, а тому видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 вересня 2016 року слід визнати недійсними, що узгоджується із положенням ст. 1301 ЦК України.

Доводи представника відповідача про те, що свідоцтва про право на спадщину за законом були видані правомірно, а тому у позові слід відмовити, суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 все своє майно на яке вона буде мати право та належати їй на час смерті.

Земельні ділянки за державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 липня 2006 року належали спадкодавцю ОСОБА_4 на час її смерті на праві власності, а тому вони повністю охоплюється заповітом від 07 липня 2003 року.

За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку, в тому числі шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність у виді виділення в натурі (на місцевості) належної йому земельної частки (паю), є його особистою приватною власністю.

Враховуючи, що земельні ділянки за державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 липня 2006 року мають цільове призначення для ведення сільськогосподарського товарного виробництва та на них не має будь-яких споруд або інше нерухоме майно, яке б належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, то вказана земельна ділянка, яка одержана спадкодавцем у приватну власність шляхом виділення в натурі (на місцевості) належної земельної частки (паю) була її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю, а тому поділу між сторонами не підлягає.

Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-98цс11, постанова від 15 лютого 2012 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду.

Крім того, у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Проте, стаття 1241 ЦК України визначає коло осіб, які успадковують обов'язкову долю у спадщині незалежно від змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

Перелік таких осіб, визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Рішенням Новоселицького районного суду від 17 лютого 2016 року встановлений факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

А тому, виходячи з вимог ст. 1261 ЦК України ОСОБА_3 не є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті ОСОБА_4, а є спадкоємцем за законом 4 черги відповідно до ст. 1264 ЦК України.

З роз'яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» слідує, що жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, відносяться до спадкоємців четвертої черги. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не перебував у зареєстрованому шлюбі з спадкодавцем ОСОБА_4, то він не вважається непрацездатним вдівцем в розумінні ст. 1241 ЦК України, у зв'язку із чим доводи представника відповідача в цій частині є безпідставними.

За вказаних обставин, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, у зв'язку із чим позов слід задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

На підставі ст.ст. 1216-1218, 1225, 1236, 1241, 1261, 1264, 1267-1270, 1301 ЦК України, ст. 21 СК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 вересня 2016 року за реєстраційним номером № 1879 на земельну ділянку площею 0,3985 га, кадастровий номер НОМЕР_3 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 вересня 2016 року за реєстраційним номером № 1880 на земельну ділянку площею 0,4347 га, кадастровий номер НОМЕР_2, які видані державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну Вікторією Алчипівною на ім'я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 640 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: