ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року

м.Суми

Справа №592/12401/17

Провадження № 22-ц/788/773/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунальне підприємство «Зелене будівництво» Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Зелене будівництво» Сумської міської ради на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми у складі судді Корольової Г.Ю. від 23 березня 2018 року, ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 пред'явив до суду даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що він працював у відповідача на посаді старшого майстра Комунального підприємства «Зелене будівництво» Сумської міської ради ( далі - КП «Зелене будівництво»); наказом від 26 вересня 2017 року № 283-К звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Позивач, посилаючись на відсутність об'єктивних підстав для скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві, порушення порядку вивільнення працівника, просив визнати протиправним та скасувати наказ КП «Зелене будівництво» № 283-К від 26 вересня 2017 року про звільнення, поновити його на посаді старшого майстра, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (ас. 2-4).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 березня 2018 року позов задоволений.

Визнати незаконним наказ № 283-К від 26 вересня 2017 року про звільнення з роботи ОСОБА_1, старшого майстра, з 26 вересня 2017 року по п. 1 ст.40 КЗпП України, скорочення чисельності або штату працівників.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого майстра КП «Зелене будівництво» з 26 вересня 2017 року.

Стягнути з КП «Зелене будівництво» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 вересня 2017 року по 23 березня 2018 року у розмірі 30113 грн 95 коп. з утриманням необхідних податків і платежів.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі і присудження працівникові заробітної плати за один місяць.

Вирішення питання про судові витрати.

Рішення мотивовано тим, що відповідач не довів необхідність скорочення чисельності або штату працівників; при звільненні ОСОБА_1 не взяв до уваги, що він має більш високу кваліфікацію ніж інші працівники; не запропонував всі наявні на підприємстві вакантні посади, які відповідають його освіті, кваліфікації, досвіду, а тому є підстави для поновлення позивача на роботі.

Відповідач у квітні 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права.

В обґрунтування скарги КП «Зелене будівництво» зазначило, що висновок суду про не дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника є помилковим, оскільки позивачеві були запропоновані вакантні посади, проте він не подав заяву про переведення його на одну із запропонованих посад, що свідчить про відмову; щодо вакантних посад електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування і начальника гаражу, які не були запропоновані ОСОБА_1, то останній не має відповідної освіти та кваліфікації. Зробивши висновок про переважне право позивача на залишення на роботі як працівнику з більш високою кваліфікацією, суд вийшов за межі позовних вимог, які такою підставою не обґрунтовувалися. Крім того, розглянувши питання доцільності скорочення штату працівників, суд не урахував, що це питання належить до виключної компетенції роботодавця.

Позивач ОСОБА_1 подав у письмовій формі відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що суд дійшов правильного висновку про недодержання роботодавцем порядку вивільнення працівника, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

У судовому засіданні представник відповідача Марченко І.В. підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд установив, що ОСОБА_1 працював у відповідача майстром. Наказом від 31 березня 2016 року № 54-К він був переведений з 01 квітня 2016 року на посаду старшого майстра КП «Зелене будівництво», призначений керівником бригади лісорубів (ас. 32).

У зв'язку з внесенням змін до штатного розпису і скороченням посади старшого майстра 24 липня 2017 року ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення з роботи. Одночасно з попередженням позивачеві запропонована інша робота на підприємстві: озеленювач 4-го розряду; на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника: 1) інженер з проектно-кошторисної роботи; 2) технік з підготовки виробництва (ас.36, 37).

Наказом КП «Зелене будівництво» від 26 вересня 2017 року №283-К ОСОБА_1 звільнений з посади старшого майстра з 26.09.2017 на підставі п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників за згодою профспілкової організації підприємства з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку і вихідної допомоги у розмірі, встановленому статтею 44 КЗпП України і Колективним договором (ас. 8, 43).

Установивши, що у день звільнення ОСОБА_1 була вакантна посада начальника гаража, яку роботодавець не запропонував позивачеві; суд дійшов висновку про не урахування КП «Зелене будівництво» переважного права працівника на залишення на роботі і недоведеність ним доцільності скорочення чисельності або штату працівників, зокрема посади старшого майстра, а тому визнав позовні вимоги обґрунтованими.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у цьому пункті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП), і лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП).

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому є підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини другої статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачена можливість покладання на роботодавця тягаря доведення наявності законної підстави для звільнення.

Не погоджуючись з судовим рішенням, яке є предметом апеляційного перегляду, КП «Зелене будівництво» в апеляційній скарзі, у тому числі, посилалось на помилковість висновку суду про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40 КЗпП України, оскільки ним були запропоновані позивачеві вакантні посади, від яких останній відмовився. Пропозиція вакантних посад, які існували на день звільнення, законом не передбачена.

Суд апеляційної інстанції відхиляє цей довід з наступних підстав.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до таких висновків зводиться правова позиція, викладена Верховним Судом України у постановах від 01 квітня 2015 року у справі №6-40 цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17.

Судом установлено і визнається відповідачем, що у день звільнення 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 останньому не були запропоновані всі вакантні посади, які з'явилися на підприємстві протягом періоду з дня попередження про наступне вивільнення і які існували на день звільнення, у тому числі посада начальника гаражу, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення КП «Зелене будівництво» частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України.

Не спростовує висновків суду посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що позивач не може виконувати таку роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Так, у розділі УІ «Кваліфікаційні вимоги» посадової інструкції начальника гаража зазначено необхідність повної або базової вищої освіти відповідного напряму підготовки. Однак, вимога не містить конкретного напряму підготовки. З огляду на матеріали справи, позивач має вищу освіту, досвід роботи на керівних посадах, працював на підприємствах автомобільного транспорту ТОВ «Український автомобільний холдинг», ТОВ «БОГДАН-АВТО ХАРКІВ», у тому числі начальником зміни. Таким чином, відповідач на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не довів належними, допустимими і достатніми доказами, що ОСОБА_1 не може виконувати роботу начальника гаража з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Разом з тим, що суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про доцільність скорочення посади позивача, оскільки питання організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника або уповноваженого ним органу.

Суд апеляційної інстанції також визнає обґрунтованими доводи скарги стосовно висновків суду про ненадання позивачеві, який має більш високу кваліфікацію, переважного права на залишення на роботі. Штатним розписом станом на 01 травня 2017 року підтверджується, що у КП «Зелене будівництво» була одна штатна одиниця старшого майстра, яка згідно з наказом від 22 червня 2017 року № 155-К скорочена. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці четвертому пункту 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних

професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада

якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї

з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не

використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про

доцільність такої перестановки (перегрупування).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК).

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну оскарженого рішення в частині мотивів щодо наявності підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Зелене будівництво» Сумської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 березня 2018 року змінити в частині мотивів щодо наявності підстав для задоволення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Дата складення повного судового рішення - 21 травня 2018 року

Суддя-доповідач О.М. Біляєва