1Справа № 335/7548/17 2/335/166/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Геєць Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради про скасування наказів про догану та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради про скасування наказів про догану та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з19.04.2010 року до 23.05.2017 року перебував із КП „Автогосподарство ЗОР у трудових відносинах на посаді водія першого класу. Наказом відповідача № 199-к від 23.05.2017 року його було звільнено з займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку із систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором, посадовою інструкцією та порушенням трудової дисципліни. Підставою для звільнення явилося відсутність позивача на робочому місті 15.05.2017 року та 16.05.2017 року, а також порушення трудової дисципліни, за що наказами № 196-к, № 197-к, № 198-к від 23.05.2017 року до нього застосувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Крім того, позивач зазначає, що в порушення ст. 149 КЗпП України відповідач перед застосуванням дисциплінарного стягнення не запропонував йому надати пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, не ознайомив його під розписку з наказами про догану та, в порушення ст. 47 КЗпП України, не видав належно оформлену трудову книжку в день звільнення.

Вважаючи накази про застосування заходів дисциплінарного стягнення у вигляді догани № 196-к, № 197-к, № 198-к від 23.05.2017 року та про звільнення з роботи № 199-к від 23.05.2017 року незаконними, позивач просив їх скасувати, поновити його на роботі з підстав, викладених у позові, стягнути середній заробіток з дня звільнення по день фактичного розрахунку та моральну шкоду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, які викладені у позові, при цьому надавши розрахунок середнього заробітку з дня звільнення по день фактичного розрахунку з 24.05.2017 року по 17.01.2017 року, який склав 13 680 грн. 59 коп.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду заперечення, в яких зазначив, що 15.05.2017 року ОСОБА_1 знаходився на своєму робочому місті і не ставив до відома керівництво підприємства про погіршення стану здоровя, а натомість на своєму особистому авто об 12 год. 00 хв. самовільно покинув підприємство та зявився на робочому місті лише об 16 год. 00 хв., про що складений відповідний акт від 15.05.2017 року. Також зазначив, що 16.05.2017 року позивач теж самовільно покинув підприємство з 8 год. 00 хв. до 9 год. 00 хв., про що також складений акт. Перед застосуванням дисциплінарних стягнень позивачу зачитувалися накази щодо надання письмових пояснень, від підпису яких останній відмовився, про що також складені відповідні акти. Трудову книжку було запропоновано позивачу отримати в день звільнення, проте ОСОБА_1 відмовився її отримувати, і про відмову отримання трудової книжки складено акт. КП „Автогосподарство ЗОР надіслало поштою повідомлення про отримання позивачем трудової книжки або дачі згоди на її відправку поштою, та копію наказу про звільнення.

Вислухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи, допитавши свідка, надавши їм оцінку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 9 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці „Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності і диспозитивності, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 19.04.2010 року до 23.05.2017 року ОСОБА_1 перебував із КП „Автогосподарство ЗОР у трудових відносинах на посаді водія першого класу.

Наказом КП „Автогосподарство ЗОР № 196-к від 23.05.2017 року ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни і відсутність на робочому місті 15.05.2017 року з 12-45 год. до 16-00 год. оголошено догану ( а.с. 47).

Наказом № КП „Автогосподарство ЗОР № 197-к від 23.05.2017 року ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни і відсутність на своєму робочому місті 16.05.2017 року з 08 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. оголошено догану ( а.с. 48).

Наказом № 198-к від 23.2017 року за крадіжку бензину з службового автомобіля і порушення службової інструкції водія до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани ( а.с. 49).

Актом відповідача від 23.05.2017 року було зафіксовано, що позивачу зачитані накази №№ 196-к, 197-к, 198-к про винесення догани, від підпису про ознайомлення з якими ОСОБА_1 відмовився ( а.с. 50).

Наказом № 199-к від 23.05.2017 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади водія 1 класу за п. 3 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 51).

Актом відповідача від 23.05.2017 року засвідчено, що наказ № 199-к від 23.05.2017 року був зачитаний ОСОБА_1, проте від підпису щодо ознайомлення з наказом позивач відмовився (а.с. 52).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що в період, зокрема, 15.05.2017 року та 16.05.2017 року виконував обовязки директора КП «Автогосподарство» ЗОР. З лютого 2017 року підприємство знаходиться в простою, але всі працівники повинні ходити на роботу відповідно до встановленого на підприємстві внутрішнього трудового розпорядку, тобто з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. із обідньою перервою з 12 год. 00 хв. до 12 год. 45 хв. Про відсутність ОСОБА_1 на робочому місті 15.05.2017 року з 12 год. 45 хв. до 16 год. 00 хв. та 16 травня 2017 року з 08 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. складені акти. Перед складанням зазначених актів ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення щодо його відсутності на робочому місті, проте позивач відмовився від дачі таких пояснень. Також свідок пояснив, що ОСОБА_1 повідомив його у другій половині дня 16.05.2017 року про хворобу та наявність листка непрацездатності, про що свідок особисто пересвідчувався шляхом телефонування до лікарського закладу, яким виданий лікарняний. Проте акт про відсутність 16.05.2017 року ОСОБА_1 на робочому місті без поважних причин все ж таки було складено.

Частиною 1 ст. 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів, при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо.

З огляду на матеріали справи встановленими фактами є такі обставини.

Позивачем надана довідка з Комунального закладу „Центр первинної медико-санітарної допомоги від 15.05.2017 року про те, що останній звертався за допомогою до вказаного закладу 15.05.2017 року, та йому була надана відповідна медична допомога, встановлений діагноз, та рекомендовано госпіталізацію до кардіологічного відділення (а.с. 6).

Також, встановлено, що згідно до листка непрацездатності Серії АДГ № 535133 ОСОБА_1 з 16.05.2017 року по 20.05.2017 року перебував на лікарняному (а.с. 7).

Крім того, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено представником відповідача застосовуючи до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани за крадіжку бензину з службового автомобіля і порушення службової інструкції водія були відсутні документи правоохоронних органів щодо підтвердження факту крадіжки, не надані такі матеріали відповідачем і в судовому засіданні.

При виданні вказаних наказів про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідачем не зазначено та не долучені документи, які є підставою для притягнення працівника до відповідальності, не враховано обставини, за яких вчинено проступок.

Зокрема, відповідачем не враховано, що на час видання наказів про догану (23.05.2017 року) позивач надав відомості щодо стану свого здоровя 15.05.2017 року, що пояснювало причину відсутності останнього на робочому місці у визначений час 15.05.2017 року, не враховано наданого позивачем листка непрацездатності, що пояснювало причину відсутності останнього на робочому місці 16.05.2017 року.

Зазначені обставини залишилися без перевірки підприємством та їм не була дана належна оцінка.

Відповідачем не надано належних доказів того, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 запропоновано надати пояснення з приводу порушення трудової дисципліни.

Крім того, притягуючи позивача до дисциплінарної відповідальності за крадіжку бензину відповідач не врахував відсутність висновків правоохоронних органів з цього приводу та не послався у наказі на відповідні положення службової інструкції водія, які порушені позивачем.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, відповідачем під час судового розгляду не було надано належних доказів на підтвердження законності виданих наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

В свою чергу позивач надав суду медичні документи, які виправдовують факт відсутності його на робочому місці з поважних причин.

Вина, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

За таких обставин суд приходить до висновку, про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, відповідно наказів № 196-к, № 197-к, 198-к від 23 травня 2017 року.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Аналізуючи норми чинного законодавства про працю, суд вважає, що час простою не з вини працівника повинен оформлюватися наказом власника або уповноваженого ним органу, в якому фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі. Тобто питання необхідності присутності або відсутності на роботі працівників у разі простою може бути вирішено як у правилах внутрішнього трудового розпорядку підприємства, так і у наказі, яким оформлюється простій.

Суду не надано доказів того, що під час простою КП «Автогосподарство» ЗОР позивач повинен був відпрацьовувати повний робочий день відповідно до внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

За вказаних вище обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказів № 196-к, № 197-к, 198-к від 23 травня 2017 року про застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення у вигляді догани підлягають задоволенню.

Пунктом 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 23 Постанови „Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9 за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Разом з тим, у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9 розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Яв встановлено під час розгляду справи у відповідача були відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, відповідно наказів № 196-к, № 197-к, 198-к від 23 травня 2017 року, а отже звільнення останнього на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконним.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

В порушення ст. 43 КЗпП України відповідачем не отримана згода виборного органу (профспілкового представника) на звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

При вищевикладених обставинах, наявні правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 199-к від 23 травня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновлення ОСОБА_1 на посаді водія першого класу Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради, а відповідно, і для стягнення з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.05.2017 року по 17.01.2018 року у розмірі 13 680 гривень 59 копійок (сума надана без відрахування податків і зборів), стягнення з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 2000 грн., оскільки позовні вимоги позивача у цій справі про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є похідними за своїм змістом від первісних позовних вимог позивача про поновлення на роботі, задоволення первісних позовних вимог позивача у цій справі є підставою для задоволення похідних від них позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два повних календарних місяців роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Розрахунок середнього заробітку у розмірі 13 680 гривень 59 копійок (сума надана без відрахування податків і зборів), який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради: з дня звільнення 24.05.2017 року по день фактичного розрахунку 17.01.2018 року (включно) минуло 163 робочі дні, а саме травень 5 робочих днів, червень 20 робочих днів, липень 21 робочий день, серпень 22 робочих дні, вересень 21 робочий день, жовтень 21 робочий день, листопад 22 робочих дні, грудень 20 робочих днів, січень 11 робочих днів; згідно довідки про заробітну плату (надану відповідачем), заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці до звільнення: березень 2017 року 1540,41 грн.; квітень 2017 року 1990, 94 грн.; всього відпрацьовано за 2 місяці до звільнення 41 день; середньоденна заробітна плата складає: (1540,21+1900,94) : 41 = 83,93 грн.; розмір середнього заробітку за весь час затримки складає: 83,93 грн.х163 дні = 13 680,59 грн.

Суд вважає обґрунтованим визначену ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої відповідачем в наслідок порушення законних прав позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено, що ОСОБА_1 на протязі 163 робочих днів з вини відповідача не мав доходу для свого утримання, втратив нормальні життєві звязки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, безумовно, незаконним звільненням при вищевикладених обставинах йому було завдано моральної шкоди.

Крім того, слід на виконання вимог ст. 367 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у цій справі в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах середнього заробітку за один місяць.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а судом ухвалено рішення, яким його позов задоволено, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Так, згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За ч. 3 ст. 6 Закону України „Про судовий збір за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України „Про судовий збір зі змінами (на час подання позовної заяви), судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір судовий збір за подачу позовної заяви майнового характеру оплачується, у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; згідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, в дохід держави з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, у суді першої інстанцій у загальному розмірі 1920 грн. (640 грн. позовна вимога щодо скасування наказів про застосування заходів дисциплінарного стягнення у вигляді догани + 640 грн. позовна вимога щодо скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі + 640 грн. позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір позивачем за подання позовної заяви немайнового характеру (про відшкодування моральної шкоди) сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., який підлягає стягненню з відповідача на його кристь.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради про скасування наказів про догану та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити.

Скасувати накази № 196-к, № 197-к, 198-к від 23 травня 2017 року про застосування до ОСОБА_1 заходів дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Скасувати наказ № 199-к від 23 травня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на посаді водія першого класу Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради ().

Стягнути з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13 680 гривень 59 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 2000 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах середнього заробітку за один місяць.

Стягнути з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судом першої інстанцій у розмірі 640 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства „Автогосподарство Запорізької обласної ради () в дохід держави судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судом першої інстанцій, у розмірі 2 880 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Дата складання повного судового рішення: 22 січня 2018 року.

Суддя: Ю.В.Геєць