АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/17/18 Справа № 404/5403/12 Головуючий у 1 й інстанції - Литвинчук В. П. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Пищиди М.М., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку

за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитних договорів недійсними

за зустрічними позовами ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про визнання припиненими договорів поруки

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2012 року ПАТ КБ "ПриватБанк " звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DZF0G200772118 від 29 серпня 2007 року у сумі 72 947,79 грн. (том 2 а.с.2-4).

27 грудня 2012 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок № АДРЕСА_1 за кредитним договором № DZF0G100772118 від 29 серпня 2007 року, виселення з предмету іпотеки зі зняттям з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_6, який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави необхідних для продажу предмету іпотеки (том 1 а.с.2-6)

07 березня 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" уточнив свої позовні вимоги та просив суд також виселити з житлового будинку № АДРЕСА_1 ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у предметі іпотеки. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог позивач посилався на те, що 29 серпня 2007 року зі ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DZF0G200772118 та відповідачу був наданий кредит у сумі 5.980 доларів США строком до 29 серпня 2025 року. Згідно укладеного договору ОСОБА_2 зобов'язався у випадку порушення зобов'язання за користування кредитом сплачувати відсотки у подвійному розмірі від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом. Однак, взятого на себе зобов'язання ОСОБА_2 не виконував. Тому утворилась заборгованість, яка станом на 05 червня 2012 року складає 72 947, 79 грн. У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором з відповідачкою ОСОБА_6 було укладено договір поруки та ОСОБА_6 зобов'язалась виконати зобов'язання. Разом з тим, добровільно повертати заборгованість за кредитним договором відповідачі не бажають, тому позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на їх користь 72947,79 грн. за кредитним договором № DZF0G200772118.

Крім того, в цей же день, 29 серпня 2007 року зі ОСОБА_2 також був укладений кредитний договір № DZF0G 100772118 та відповідачу був наданий кредит на купівлю житлового будинку, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 23 920,00 дол. США (а не відновлювана лінія в сумі 28 763,82 доларів США) зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення 28 серпня 2025 року. Однак, умови кредитного договору ОСОБА_2 не виконує та у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 11 грудня 2012 року складає 439.545 гривень 19 копійок. У забезпечення виконання вказаного кредитного договору за № DZF0G 100772118 від 29 серпня 2007 року з відповідачкою ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки. В іпотеку був наданий будинок № 13 по вулиці Новій у смт. Карнаухівка у м. Дніпродзержинську загальною площею 49,0м.кв. та житловою площею 26,3м.кв., який, згідно договору купівлі-продажу від 29 серпня 2007 року, належить відповідачам на праві власності. Відповідно до укладеного договору іпотеки, у разі невиконання боржником взятого зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі від виконання укладених договорів ухиляються. Відповідачами у предметі іпотеки, будинку, після укладення договору іпотеки, без дозволу банку були зареєстровані дочка та онука ОСОБА_6 Тому просить позов задовольнити (том 1 а.с.39-40).

12 листопада 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулись до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитних договорів № DZF0G200772118 від 29 серпня 2007 року на суму 5 980,00 доларів США та на суму 28 763,82 доларів США недійсними (том 2 а.с.51-54).

07 травня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічними позовами до ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання припиненими договорів поруки, укладеним між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" в забезпечення кредитних договорів № DZF0G200772118 від 29 серпня 2007 року на суму 5 980,00 доларів США та на суму 28 763,82 доларів США (том 2 а.с.68-69,71-74).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 року та звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку за кредитним договором № DZF0G 100772118 від 29 серпня 2007 року - задоволенні.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ "Приватбанк заборгованості за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 року у розмірі 72 947, 79 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZF0G 100772118 від 29 серпня 2007 року у розмірі 439 545,19 грн. - звернуто стягнення на будинок № АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності , з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із будинку № АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у Головному управлінні Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитних договорів № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 недійсними - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання припиненими договорів поруки, укладеними між нею та Публічним Акціонерним Товариством КБ "Приватбанк" за кредитними договорами № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 року - відмовлено.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.160-165).

Додатковими рішеннями Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 січня 2014 року та від 24 вересня 2016 року, які є невід'ємною частиною рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання припиненим договору поруки, укладеним між нею та Публічним Акціонерним Товариством КБ "Приватбанк" за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 року та зазначено конкретні складові частини сум заборгованості по кредитним договорам (том 2 а.с.а.с.170-172,218-220).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_6 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити в повному обсязі зустрічні позови (том 2 а.с.175-182).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до кредитних договорів № DZF0G 100772118 від 29 серпня 2007 року та № DZF0G 200772118 також від 29 серпня 2007 року відповідачем ОСОБА_2 були отримані грошові кошти у сумі 28 763,82 доларів США та 5.980 доларів США з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2025 року та 29 серпня 2025 року (том 2 а.с. а.с.11-13,55-56).

З укладеними кредитними договорами ОСОБА_2 був ознайомлений та вказані кредитні договори ним були підписані. З умовами укладених кредитних договорів, як вбачається із матеріалів справи, він був згодний та вони його повністю влаштовували.

29 серпня 2007 року, в день укладення ОСОБА_2 кредитних договорів, відповідачкою ОСОБА_6 у забезпечення виконання взятих ОСОБА_2 зобов'язань за договорами кредиту, були укладені договори поруки (том 2 а.с.а.с.14, 31).

У зв'язку з невиконанням умов зазначених двох кредитних договорів утворилась заборгованість у сумі 439545,19 грн. та 72 947,79 грн.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 526, 553, 554, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України щодо правових наслідків порушення зобов'язань, в тому числі забезпечених порукою, суд 1 інстанції дійшов висновку про солідарне стягання зі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості, відмовивши при цьому у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання припиненими договорів поруки, посилаючись на те, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Враховуючи зміст позовних вимог, умови кредитного договору № DZF0G 100772118 від 29 серпня 2007 року на суму 5.980 доларів США, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованість по даному кредитному договору, врахувавши розрахунок заборгованості, який відповідачами не спростовано.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Як вбачається зі справи, кредитні договори є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірними і повинні виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів.

Що стосується задоволення позовних вимог в частин стягнення заборгованості за кредитним договором № DZF0G 100772118 від 29 серпня 2007 року на суму 5.980 доларів США зі ОСОБА_6, як з поручителя та відмови у задоволенні її зустрічних позовів щодо припинення поруки, то колегія суддів в цій частині з висновками суду в повній мірі погодитись не може.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, встановлення додатковими угодами до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, а також встановлення додаткової комісії за внесення змін до кредитного договору, за відсутності згоди поручителя на внесення таких змін може призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року № 6-70 цс 14.

Проте, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовляючи у зустрічних позовах про визнання поруки припиненою, суд 1 інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DZF0G 200772118 про надання кредиту на початковий внесок для купівлі в кредит житлового будинку, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 5 980,00 дол. США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 12 % на рік, з кінцевим терміном повернення 29 серпня 2025 року (том 2 а.с. 12-13).

Відповідно до п. 2.3.1 кредитних договорів, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому, Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 29 серпня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № DZF0G 200772118 /1 від 29.08.2007 року, за умовами якого ОСОБА_6 поручилася перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 року на суму 5980,00 доларів США, у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2 включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, пені та інших штрафних санкцій (том 2 а.с. 14).

Пунктом 13 договору поруки, передбачено, що зміни та доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін , в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної угоди.

Відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03.10.2008 року №20.1.3.2/6-22855/1971, який був направлений відповідачу ОСОБА_2, вбачається, що банк повідомляв останнього, що починаючи з 30.11.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29.08.2008 року буде складати 14,04% на рік (том 2 а.с.47).

Зазначене в порушення п.13 договору поруки зі ОСОБА_6 погоджено не було.

29 серпня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DZF0G 200772118 на купівлю житлового будинку, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 23 920,00 дол. США (а не відновлювана лінія в сумі 28 763,82 доларів США) зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 12 % на рік, з кінцевим терміном повернення 29 серпня 2025 року (том 2 а.с. 75-77).

Відповідно до п. 2.3.1 кредитних договорів, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому, Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 29 серпня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № DZF0G 200772118 /1 від 29.08.2007 року, за умовами якого ОСОБА_6 поручилася перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29 серпня 2007 року на суму 28 763,82 дол. США, у тому ж обсязі, що і ОСОБА_2 включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, пені та інших штрафних санкцій (том 2 а.с. 31).

Пунктом 13 договору поруки, передбачено, що зміни та доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін , в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної угоди.

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення та надання згоди поручителя щодо зміни умов договорів, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, що передбачено п.13 договорами поруки.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо в договорі поруки передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо ж в договорі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Враховуючи те, що договорами поруки встановлено, що зміни та доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної угоди, а доказів щодо інформованості поручителя ОСОБА_6 і її згоди на збільшення розміру її відповідальності в матеріалах справи відсутні, вимоги ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою - обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

У зв'язку з вищезазначеним, колегія суддів вважає, що порука ОСОБА_6 є припиненою, а отже рішення суду в частині солідарного стягнення зі ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. Також, враховуючи зазначене, підлягає скасуванню рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Суд 1 інстанції відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання кредитних договорів недійсними, виходив з того, що вони є не обґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 № 168, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Такі випадки, а також порядок підвищення процентних ставок та їх граничні розміри, були визначені сторонами (Банком та Позичальником) при укладенні кредитних договорів.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог про визнання кредитних договорів недійсними, позивачі посилалась на те, що банком було двічі в 2008 та 2009 року в односторонньому порядку підвищено процентну ставку, що є порушенням п. 2.3.1 кредитного договору та п.4 ст. 11 «Закону про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. 2.3.1 кредитних договорів, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому, Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищезазначеному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Підвищуючи процентну ставку, банк виходив з наступного: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до явні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміна облікової ставки НБУ; на середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 03.10.2008 року №20.1.3.2/6-22855/1971 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляв відповідача ОСОБА_2, що починаючи з 30.11.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором № DZF0G 200772118 від 29.08.2008 року буде складати 14,04% на рік (том 2 а.с.47).

Відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.07.2009 року № 30.1.0.0/2-090727/520, який адресований ОСОБА_2, останнього повідомлено, що за наполяганням НБУ і з розумінням ситуації, що склалась, з боку Правління ПриватБанку було прийнято рішення не підвищувати відсоткові ставки за валютними кредитами з 02.03.2008 року та просили вважати лист надісланий раніше про збільшення відсоткової ставки, таким що втратив силу (том 2 а.с.127).

Згідно наданих розрахунків заборгованості по кредитним договорам, які містяться в матеріалах справи, вбачається,що відсоткова ставка, підвищувалася лише з 30.11.2008 року.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» При вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Зі справи вбачається, що за кредитними договорами процентна ставка змінювалася лише з 30.11.2008 року, тобто на час здійснення підвищення банком відсоткової ставки не діяли зміни у законодавстві щодо заборони у односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку.

Окрім того, кредитними договором передбачена можливість зміни розміру процентної ставки і ця умова стала результатом домовленості сторін, а отже, відповідач дав згоду на зміну розміру процентної ставки. Крім того, відповідне письмове повідомлення було направлено на адресу позичальника. Відповідач не звернувся до установи банку, щодо непогодження зі зміною умов договору, а продовжив здійснювати погашення заборгованості за договором, колегія вважає, що відповідач був обізнаний щодо підвищення відсоткової ставки та був з нею згоден.

Таким чином, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними кредитних договорів недійсними, є обґрунтованим і підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд 1 інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання згідно умов кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертав, графіку погашення заборгованості не дотримувався, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договору та Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя в праві винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлові приміщення, а також згідно з ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців з житла, яке є предметом іпотеки, а саме: із будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області без надання іншого житлового приміщення.

Як вбачається із матеріалів справи, 29 серпня 2007 року відповідачами ОСОБА_2В та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки № DZF0G200772118 (том 2 а.с. 60-62).

Згідно укладеного договору іпотеки ОСОБА_6 та ОСОБА_2 передали банку у забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору належне їм на праві власності нерухоме майно: будинок № 13 загальною площею 49,0 м.кв. та житловою - 26,3м.кв., який розташований по вулиці Новій у смт. Карнаухівці у м. Дніпродзержинську. Вартість договору іпотеки сторонами обумовлена та ціна предмету іпотеки складає 150995,00 гривень (том 2 а.с.60-62).

Відповідно до укладеного іпотечного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником, ОСОБА_2, своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна; у разі порушення основного зобов'язання, умов кредитного договору або умов договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у безспірному порядку.

Договір іпотеки сторонами був підписаний та з договором іпотеки сторони були ознайомлені.

Так, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.ст. 589,590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України « Про іпотеку " за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 39 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення публічних торгів; або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачами неналежно виконуються умови кредитного договору, а тому, правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки, проте в порушення вимог ст. 217 ЦПК України (яка діяла на час ухвалення рішення) не вирішив питання про зупинення стягнення на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Що стосується рішення суду в частині виселення відповідачів з житловому будинку, то колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" та ст. 109 Житлового кодексу - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

В п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.12.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" роз'яснено, що невиконання вимог частини 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення ч.3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Також відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку", яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (відповідно до ст. 33 вказаного Закону, це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволеними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку") іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, суд першої інстанції не врахував вимоги Закону України "Про іпотеку" та положення п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.12.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", відповідно до яких примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду у частині виселення ухвалено з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, також не підлягає задоволенню вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, який є предметом іпотеки, оскільки така вимога є похідною від вимоги про виселення.

Крім того, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України № 1304-VII від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Норми Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення суду в частині звернення стягнення на будинок № АДРЕСА_1, Дніпропетровської області, який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві власності не підлягає примусовому виконанню на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року № 6-44 цс15.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року - скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3, в частині виселення та зняття з реєстраційного обліку, та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 про визнання припиненими договорів поруки.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 - відмовити.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в частині виселення із житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічні позови ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про визнання припиненими договорів поруки - задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_3 за договорами поруки № DZF0G200772118/1 від 29 серпня 2007 року (2 договори), укладеними між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») в забезпечення зобов'язання ОСОБА_2 за кредитними договорами № DZF0G200772118 від 29 серпня 2007 року на суму 5 980,00 доларів США та на суму 23 920, 00 доларів США - припиненою.

В іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначенні чинним законодавством.

Судді: