АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 646/5975/17 Головуючий І-інст. - Сорока О.П.
Провадження № 22ц/790/454/18 Суддя -доповідач - Кісь П.В.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченко І.О.,

- Кружиліної О.А.

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року та додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення суми, -

ВСТАНОВИВ:

21.08.2017 року ОСОБА_5, діючи за довіреністю від імені та в інтересах повнолітньої онуки ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 борг у сумі 1000 доларів США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в результаті ДТП загинула мати позивача - ОСОБА_7. За життя померла займалась торгівлею та на момент смерті частина нереалізованого майна була передана ОСОБА_6 (рідному брату ОСОБА_7.) як особі, що також займалась підприємницькою діяльністю, для його продажу та повернення грошових коштів доньці померлої. Згодом відповідачем у справі було повідомлено, що він реалізував вказане майно на суму 700 доларів США. За домовленістю з опікуном дитини - ОСОБА_8, вказані грошові кошти нібито були занесені на депозит банку, який дитина повинна була забрати після досягнення повноліття. У травні 2015 року відповідач в ході розмови повідомив, що сума, яка підлягає поверненню складає 1000 доларів США. В той же час, на неодноразові звернення ОСОБА_4 та її родичів до відповідача, грошові кошти не були повернуті позивачеві як спадкоємцю майна після смерті ОСОБА_7 навіть після досягнення нею повноліття, у зв'язку з чим вона змушена була звернутись до суду з позовом.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року відмовлено у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції посилався на вимоги ст. 60 ЦПК України і стверджував, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги та відсутні докази у справі.

Однак, виходячи із змісту позовних вимог, суду було відомо, що всі події які стосувались обґрунтування позовних вимог відбувались в присутності третіх осіб, і що для встановлення наявності обставин, що обґрунтовують вимоги, необхідно допитати свідків, про що наголошувалось в позовній заяві. Також апелянт вказує, що письмово відповідні факти не фіксувались, адже після загибелі ОСОБА_7 всі знаходились у стресовому стан. До того ж вони не могли припустити, що відповідач , який є рідним братом трагічно загиблої ОСОБА_7, може так поступитися зі своєю рідною племінницею. Відповідач ОСОБА_6 не з'явився до суду і не надав доказів неправомірності заявлених до нього позовних вимог, і не надав письмових заперечень проти позову та посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються - це апріорі, на думку апелянта, вказує на те, що відповідач визнав позовні вимоги і це є мовчазним визнанням позовних вимог.

17 листопада 2017 року Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалено додаткове рішення, яким суд вирішив стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просив додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким звільнити ОСОБА_4 від сплати судового збору, вказуючи, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення про стягнення судового збору не врахував майновий стан ОСОБА_4, оскільки вона не отримує доходів, так як не працює, а навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, не має ніякої матеріальної підтримки зі сторони батьків, оскільки її мати трагічно загинула ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а батько позбавлений батьківських прав помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року і таким чином, на думку апелянта, суд мав можливість звільнити її від сплати судового збору.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, причину неявки не повідомив, письмовий відгук на апеляційну скаргу не надав.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 апеляційні скарги підтримав і просив їх задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційних скаргах доводи і просив невідкладно розглянути справу за відсутності відповідача та даних щодо його відношення до апеляційної скарги, вважаючи, що навіть тих доказів, які маються в матеріалах справи та зважуючи на мовчазну згоду відповідача ОСОБА_6 достатньо для ухвалення рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги немає, зважуючи на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України ( в ред. ЗУ №1247-VIII від 03.10.2017р) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано позов та не зазначено, яке саме майно було передано ОСОБА_6 для реалізації з зазначенням його індивідуальних характеристик та вартість. Відсутні дані щодо належності вказаного майна саме ОСОБА_7 та відсутні докази на підтвердження реалізації вказаних речей саме ОСОБА_6, докази про зобов'язання відповідача передати позивачу грошові кошти, або внести 700 доларів США чи іншу суму на відкритий на її ім'я депозитний рахунок у банку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду і вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду та вирішення справи) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, за змістом яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, шляхом надання належних та допустимих доказів, а суд розглядає справи не інакше, як за зверненням осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих ними належних та допустимих доказів. (ст.ст.58,59).

Рішення суду першої інстанції постановлено у відповідності з цими нормами ЦПК України, які діяли на час вирішення справи.

На стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції позивачем та її представником нових доказів не надано і не ініціювалося вирішення питання про їх отримання.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі ; інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції на час постановлення рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 212 ЦПК України, в редакції на час постановлення рішення, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 58 ЦПК України, в редакції на час постановлення рішення, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, саме на позивача покладено обов'язок доведення яке сааме майно і на яких умовах було передано для реалізації ОСОБА_6

В той же час представник позивача в апеляційній скарзі зазначає, що «…про які індивідуальні характеристики майна та про які інші необхідні в майбутньому належні докази щодо належності майна саме ОСОБА_7 та про які докази, які необхідні будуть в майбутньому для підтвердження реалізації вказаних речей саме ОСОБА_6 могла думати родина сім'ї ОСОБА_7 …. все тоді вирішувалось на дворі та порядності, оскільки всі розуміли, що ні в якому разі не можна ображати дітей…»

Цілком зрозумілі почуття представника позивача, однак ця категорія не відноситься до переліку передбачених законом доказів, якими сторона може доводити певні обставини, що мають значення для справи.

Таким чином ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_6 наявні зобов'язання перед ОСОБА_4 щодо повернення вказаних грошових коштів.

Крім того, посилання апелянта на те, що оскільки ОСОБА_6 не з'явився до суду і не надав доказів неправомірності заявлених до нього позовних вимог і не надав письмових заперечень проти позову та посиланням на докази - це апріорі, вказує на те, що відповідач визнав позовні вимоги і це є мовчазним визнанням позовних вимог є помилковими, оскільки визнання позову відповідачем - це одностороннє волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково також є проявом принципів диспозитивності і змагальності. Відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не звільнена від сплати судового збору і оскільки при подачі позовної заяви судовий збір нею сплачено не було то він підлягає стягненню з неї.

В апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення усупереч Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування» не врахував того, що ОСОБА_4 знаходиться на повному державному забезпеченні в навчальному закладі і постановила необґрунтоване додаткове рішення, однак, дана категорія позивачів не відноситься до позивачів, які звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення та додаткове рішення суду постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України (в редакції закону №2147- V 111 від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2017 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 лютого 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський