АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Кулікової С.В.

суддів Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

при секретарі Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києві від 6 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністра юстиції України, Директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про стягнення моральної шкоди,

Справа № 757/43258/17-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/710/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України 25 000 грн. відшкодування моральної шкоди, солідарно заподіяної йому відповідачами при отриманні його звернень вибірковим невиконанням своїх статутних обов'язків щодо контролю діяльності структурних підрозділів, обов'язку належного розгляду звернень та скарг та проведення повноцінної перевірки повноважними особами з подальшим наданням обґрунтованої відповіді компетентною особою, порушенням вимог законодавства про звернення громадян та права на інформацію (публічну інформацію).

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що Міністерством юстиції України та Головним територіальним юстиції в Івано-Франківській області неналежним чином були розглянуті його скарги від 6 лютого 2017 року, 03 травня 2017 року та від 13 червня 2017 року, чим порушено Закони України «Про звернення громадян» та «Про інформацію», тому просить стягнути моральну шкоду в розмірі 25 000 грн., яку вважає достатньою для загладжування душевних страждань або втрат немайнового характеру, які він зазнав у зв'язку із порушенням його права.

Рішенням Печерського районного суду міста Києві від 6 жовтня 2017 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач посилається на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права та неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи, оскільки позов не вирішено згідно заявлених і прийнятих судом до розгляду позовних вимог, в чому позивач вбачає фактичну відмову в доступі до суду.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (а.с.102-106), у судове засідання не з'явились, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність сторін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2015 року скасовано постанову Івано-Франківського міського суду від 9 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 На розгляді в Івано-Франківському міському суді знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Івано- Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, треті особи Державна казначейська служба України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Міністерством юстиції України листом від 31 травня 2017 року № К-13247/205-1 та Головним територіальним управлінням юстиції в Івано-Франківській області листом від 30 червня 2017 року №К-273/01- 30 роз'яснювалося ОСОБА_1 сфера застосування Закону України « Про звернення громадян».

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів у підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, а саме: наявність причинного зв'язку між незаконними діями суб'єкта владних повноважень та ушкодженням здоров'я позивача, з урахуванням визнання судом дії органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобов'язаний довести, що ушкодження здоров'я сталися саме внаслідок таких дій.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких пістав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: суб'єктний склад завдавачів шкоди. Суб'єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи; завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми: ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов'язків.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Однак, позивачем не надано доказів визнання діяння протиправним, не доведено наявність шкоди, а відтак суд першої інстанції на підставі заявлених позивачем вимог з урахуванням доводів на їх обґрунтування, дійшов правильного висновку про відсутність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що заявлені і прийняті судом до розгляду позовні вимоги не вирішено, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки рішення суду про відмову в позові ґрунтуються на вимогах, заявлених позивачем, а доводи апеляційної скарги правильності висновку суду не спростовують.

Також не спростовують правильного висновку суду посилання позивача на те, що обов'язок доказування у даній справі покладено на відповідачів, оскільки позов ОСОБА_1 подано в порядку цивільного процесуального кодексу, ст. 12 якого встановлює, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, інших доводів незаконності рішення суду позивачем наведено не було.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин та згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києві від 6 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий:

Судді: