ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2-о/201/18/20 1 8
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Розумняк К.П.,

заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, який має юридичне значення про те, що Кодекс України про адміністративні правопорушення у чинній редакції не містить положення про призначення судово-психіатричної експертизи жодної з осіб, які приймають участь у справі про адміністративне правопорушення.

У своїй заяві заявник посилається на те, що постановою від 25.07.2009 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №3-0003/10 було призначено судово-психіатричну експертизу заявнику, а постановою від 19.11.2009 у цій же справі повторна стаціонарна судово-медична експертиза. Ці судові рішення не скасовані, обставини, встановлені ними не спростовані. На теперішній час зазначену справу №3-0003/10 закрито, але питання законності призначення психіатричної експертизи не вирішено та цей факт для заявника має юридичне значення.

Необхідність судового вирішення даного питання виникло після постановлення Європейським Судом з Прав Людини рішення від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_1 проти України №2», під час розгляду якої Суд відмовився розглядати це питання на підставі положення ст.53 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». При цьому у справі «ОСОБА_1 проти України №2», ЄСПЛ вказав на наступне:

101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71);

65. Згідно зі статтею 21 Закону («Про психіатричну допомогу» (2000 року)), якщо проведення судово-психіатричної експертизи потрібне в адміністративних, кримінальних і цивільних справах, вона призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом;

66. Статтею 32 Закону передбачено, що «рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права ... громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені ... до суду;

F. Наказ Міністерства охорони здоровя України від 8 жовтня 2001 року № 397 «Порядок проведення судово-психіатричної експертизи»

70. Судово-психіатрична експертиза призначається органами досудового слідства та суду і проводиться з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи (п. 1). Така експертиза може проводитись амбулаторно, стаціонарно або у судовому засіданні (п. 5). Більше того, обєктами її можуть бути: підозрюваний, обвинувачений або підсудний, свідок або потерпілий, позивач або відповідач (п. 8). Термін проведення як амбулаторної, так і стаціонарної експертизи становить до 30 діб з моменту отримання всіх відповідних матеріалів (пп. 21 і 28). Стаціонарна експертиза обвинуваченого проводиться в експертній установі за наявності рішення суду про призначення відповідної експертизи. Така ж експертиза потерпілого, свідка, позивача та відповідача у кримінальних і цивільних справах призначається судом тільки за їх згодою (п. 25).

G. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»

71. Судово-психіатрична експертиза у кримінальній справі є обовязковою за наявності сумнівів, що випливають з матеріалів справи, стосовно осудності підсудного. За наявності сумнівів у здатності потерпілого, свідка, цивільного позивача чи відповідача в кримінальних справах правильно сприймати події, адекватно на них реагувати та вірно відтворювати їх у своїх показаннях суд може викликати в судове засідання експерта-психіатра для участі в допиті цієї особи. Призначення судово-психіатричної експертизи щодо таких осіб з поміщенням до медичного стаціонару допускається лише за їх згодою (п. 14).

Параграфами 95-99, 103 цього ж рішення, виконання постанови від 23.07.2009 про призначення судово-психіатричної експертизи взнано порушенням п.1 ст.5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Таким чином, питання оцінки призначення судово-психіатричної експертизи в рамка притягнення громадян до адміністративної відповідальності ЄСПЛ залишив на вирішення відповідачу, тобто Державі Україна.

Заявник також вказує на те, що визнання точного та повного виконання судового рішення таким, що порушує права людини, неминуче ставить питання про наявність цього ж порушення самим судовим рішенням. Це питання ЄСПЛ також залишив на вирішення відповідачу, тобто Державі Україна.

Встановлення факту про те, що Кодекс України про адміністративні правопорушення у чинній редакції не містить положення про призначення судово-психіатричної експертизи жодної з осіб, які приймають участь у справі про адміністративне правопорушення, на думку заявника, підтвердить той факт, що він став жертвою психіатричних репресій, з якого виникне його право просити політичний притулок в інших країнах та незрівнянно більш висока вірогідність отримання такого притулку, як і ціла низка інших прав.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 вимоги, викладені в заяві підтримав в повному обсязі, просить суд задовольнити. Зазначив, що

Представник заінтересованої особи Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» - в.о. головного лікаря ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення проти заяви, в яких просив у її задоволенні відмовити. При цьому посилається на те, що Міністерство юстиції України є заінтересованою особою через те, що саме цей орган представляє інтереси Держави Україна у подібних правовідносинах.

Представник заінтересованої особи проти задоволення заяви заперечував, подав письмові пояснення, в яких зазначив, що Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228, встановлено, що Міністерство юстиції України (далі - Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінюст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як субєктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та гіробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Статтею 1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» саме передбачено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Враховуючи вищенаведене, Міністерство юстиції України не може бути заінтересованою особою по даній справі, адже, судово-психіатрична експертиза була ініційована та призначена саме працівниками Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, тобто Міністерство юстиції України не приймало участь у виконанні чи призначенні заявникові судово-психіатричної експертизи.

До того ж, слід зазначити, що Міністерство юстиції України не було стороною по справі № 3-0003/10, а лише, відповідно до своїх повноважень, займалось виконанням рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_1 проти України № 2».

Таким чином, особи, які беруть участь у справі, - це суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які наділені юридичною заінтересованістю, що визначає їх правовий статус при розгляді й вирішенні цивільної справи. Критерієм виділення даних суб'єктів в окрему групу є наявність у них юридичної зацікавленості (інтересу) у результаті розгляду справи. Особи, які беруть участь у справі, є учасниками спірних матеріально-правових відносин або захищають у процесі права та інтереси інших осіб, державні чи громадські інтереси.

Матеріально-правова заінтересованість полягає у прагненні домогтися для себе поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, законного інтересу, тобто отримати певне майно, благо, встановити певний стан, обставини або, навпаки, не допустити їх порушення.

Вважають, що у Міністерства юстиції України відсутня будь-яка юридична заінтересованість по даній цивільній справі, а також судове рішення жодним чином не вплине на права чи обов'язки Міністерства юстиції України.

Наголошують, що призначення та виконання судового-психіатричної експертизи не відноситься до компетенції Міністерства юстиції України, а тому вважають, що Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою по даній справі.

Вислухавши сторони, та дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою від 25.07.2009 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №3-0003/10 було призначено судово-психіатричну експертизу заявнику, а постановою від 19.11.2009 у цій же справі повторна стаціонарна судово-медична експертиза. Ці судові рішення не скасовані, обставини, встановлені ними не спростовані. На теперішній час зазначену справу №3-0003/10 закрито, але питання законності призначення психіатричної експертизи не вирішено та цей факт для заявника має юридичне значення.

Необхідність судового вирішення даного питання виникло після постановлення Європейським Судом з Прав Людини рішення від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_1 проти України №2», під час розгляду якої Суд відмовився розглядати це питання на підставі положення ст.53 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». При цьому у справі «ОСОБА_1 проти України №2», ЄСПЛ вказав на наступне:

101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71);

65. Згідно зі статтею 21 Закону («Про психіатричну допомогу» (2000 року)), якщо проведення судово-психіатричної експертизи потрібне в адміністративних, кримінальних і цивільних справах, вона призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом;

66. Статтею 32 Закону передбачено, що «рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права ... громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені ... до суду;

F. Наказ Міністерства охорони здоровя України від 8 жовтня 2001 року № 397 «Порядок проведення судово-психіатричної експертизи»

70. Судово-психіатрична експертиза призначається органами досудового слідства та суду і проводиться з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи (п. 1). Така експертиза може проводитись амбулаторно, стаціонарно або у судовому засіданні (п. 5). Більше того, обєктами її можуть бути: підозрюваний, обвинувачений або підсудний, свідок або потерпілий, позивач або відповідач (п. 8). Термін проведення як амбулаторної, так і стаціонарної експертизи становить до 30 діб з моменту отримання всіх відповідних матеріалів (пп. 21 і 28). Стаціонарна експертиза обвинуваченого проводиться в експертній установі за наявності рішення суду про призначення відповідної експертизи. Така ж експертиза потерпілого, свідка, позивача та відповідача у кримінальних і цивільних справах призначається судом тільки за їх згодою (п. 25).

G. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»

71. Судово-психіатрична експертиза у кримінальній справі є обовязковою за наявності сумнівів, що випливають з матеріалів справи, стосовно осудності підсудного. За наявності сумнівів у здатності потерпілого, свідка, цивільного позивача чи відповідача в кримінальних справах правильно сприймати події, адекватно на них реагувати та вірно відтворювати їх у своїх показаннях суд може викликати в судове засідання експерта-психіатра для участі в допиті цієї особи. Призначення судово-психіатричної експертизи щодо таких осіб з поміщенням до медичного стаціонару допускається лише за їх згодою (п. 14).

Параграфами 95-99, 103 цього ж рішення, виконання постанови від 23.07.2009 про призначення судово-психіатричної експертизи взнано порушенням п.1 ст.5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Таким чином, питання оцінки призначення судово-психіатричної експертизи в рамка притягнення громадян до адміністративної відповідальності ЄСПЛ залишив на вирішення відповідачу, тобто Державі Україна.

Крім того, визнання точного та повного виконання судового рішення таким, що порушує права людини, неминуче ставить питання про наявність цього ж порушення самим судовим рішенням. Це питання ЄСПЛ також залишив на вирішення відповідачу, тобто Державі Україна.

Аналізуючи доводи заявника та представника заінтересованої особи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України, - окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п.5 ч.2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. №5 зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

В даному випадку, у найбільш загальному розумінні, експертиза - це дослідження й вирішення за допомогою спеціалістів будь-яких питань, що вимагають знань у науці, техніці, мистецтві й професійній майстерності. Спеціальні знання й досвід спеціалісти і експерти застосовують у разі виникнення необхідності у спеціальних знаннях в окремих галузях науки, техніки, мистецтва, релігії тощо при провадженні у справах про адміністративні правопорушення.

Так, відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта.

Відповідно до ч.1 ст.273 КУпАП, експерт призначається органом (посадовою особою), у провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення, у разі коли виникає потреба в спеціальних знаннях, у тому числі для визначення розміру майнової шкоди, заподіяної адміністративним правопорушенням, а також суми грошей, одержаних внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, які підлягатимуть конфіскації.

Таким чином, висновки експерта зазначені в КУпАП серед доказів у справах про адміністративні правопорушення. Однак, незважаючи на велике значення цього джерелу доказування, окремі питання проведення експертизи недостатньо врегульовані чинним законодавством. У зв'язку з наявністю недоліків у адміністративному законодавстві України експерти змушені керуватися положеннями, які закріплені в КПК України, за аналогією закону. Згідно із ч.3 ст. 273 КУпАП, експерт має право знайомитися з матеріалами справи, що стосуються предмета експертизи, заявляти клопотання про надання йому додаткових матеріалів, необхідних для дачі висновку; з дозволу органу (посадової особи), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення, ставити особі, яка притягається до відповідальності, потерпілому, свідкам запитання, що стосуються предмета експертизи; бути присутнім при розгляді справи.

Таким чином, експертом у справах про адміністративні правопорушення визнається особа, що призначається органом (посадовою особою), в провадженні якої перебуває справа про адміністративне правопорушення, у разі коли для встановлення істини за цією справою виникає потреба у спеціальних знаннях.

Однак, спеціальних норм щодо порядку призначення та проведення саме судово-психіатричної експертизи, чинний КУпАП, на відміну, наприклад, від КПК України, не містить взагалі. Не містив таких норм цей нормативний акт і на період, про який зазначає заявник, тобто при призначенні йому судово-психіатричної експертизи постановою від 25.07.2009 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення №3-0003/10, та постановою від 19.11.2009 у цій же справі повторної стаціонарної судово-медичної експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України норми ЦПК України, що діяла на той час, аналогічної ч.1 ст.5 ЦПК України у чинній редакції, (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В даному випадку заявник висуває вимогу про визнання юридичного факту, який породжує особисто для нього можливість задоволення конкретних прав, а саме: від цього факту залежить підтвердження того факту, що він став жертвою психіатричних репресій, з якого виникне його право просити політичний притулок в інших країнах та незрівнянно більш висока вірогідність отримання такого притулку, як і ціла низка інших прав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Отже, за відсутністю спеціальної процедури визнання порушень прав заявника, повязаних із встановленням факту відсутності спеціальної процесуальної норми про порядок призначення судово-психіатричної експертизи в провадженнях щодо справ про адміністративні правопорушення, слід керуватися загальними нормами цивільного процесу, зокрема тими, які регулюють встановлення фактів, що мають юридичне значення, адже призначення такого роду експертизи без конкретної законодавчої регламентації порядку її призначення, може тягнути за собою цілу низку порушень прав особи, щодо якої така експертиза призначається.

Відповідно до «Основних принципів та керівних положень, що стосуються права на правовий захист і відшкодування шкоди для жертв грубих порушень міжнародних норм в області прав людини і серйозних порушень міжнародного гуманітарного права», прийнятих резолюцією 60/147 Генеральної Асамблеї від 16 грудня 2005 передбачено такі форми репарації: реституцію, компенсацію, реабілітацію, сатисфакцію і гарантії неповторення.

Відтак, слід визнати, що заява про встановлення цього юридичного факту, що має значення для заявника, підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 81, 88, 293, 315, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Міністерство юстиції України про встановлення факту - задовольнити.

Встановити факт, який має юридичне значення про те, що Кодекс України про адміністративні правопорушення у чинній редакції не містить положення про призначення судово-психіатричної експертизи жодної з осіб, які приймають участь у справі про адміністративне правопорушення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня Ного проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, мас право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу XІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя С.С. Федоріщев