Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді - Гудкова С.В.,

з участю секретаря судового засідання - Прибудька Д.М.,

заявника - ОСОБА_1

представника заявника - ОСОБА_2

представника заінтересованої особи - Коваль Ю.А.

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ ДРАЦС по м.Лубни ГТУЮ у Полтавській області про встановлення факту смерті ОСОБА_4,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_4

В заяві вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Керч АРК, на тимчасово окупованій території, померла її мати - ОСОБА_4, яка проживала в АДРЕСА_1

Свідоцтво про смерть її матері видано Керченським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції РК.

Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє її можливості реєстрації факту смерті її матері в органах РАЦС.

У зв'язку з цим заявник ОСОБА_1 прохає встановити факт смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Керч АРК

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали, прохали задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Відділу ДРАЦС по м.Лубни ГТУЮ Коваль Ю.А. щодо задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечує.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що батьками заявника ОСОБА_1 були ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб заявниці (а.с.6-7).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Керченським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції РК (а.с.9), під актовим записом про смерть №1413 від 08.08.2017 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Керч.

Відповідно до лікарської довідки щодо причини смерті серії 35 №014943 08.08.2017 року, смерть ОСОБА_6 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 від хвороби серця атеросклеротичної.

Заявник не має можливості зареєструвати свідоцтво про смерть, оскільки документи, видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_6 встановленим.

Керуючись ст.ст.315-319, 430 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_4 - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, уродженки с.Шаповалівка Борзенського району Чернігівської області Україна, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Керч Автономна Республіка Крим Україна, внаслідок хвороби серця атеросклеротичної.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення підлягає негайному виконанню і оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Текст повного судового рішення виготовлено 25.01.2018 року.

Суддя Лубенського міськрайонного суду

Полтавської області С.В.Гудков