Справа № 165/1508/17 Головуючий у 1 інстанції: Лизун Ю.В.
Провадження № 22-ц/773/87/18 Категорія: 66 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з листопада 2002 року він зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якої є ОСОБА_2. Наприкінці 2002 року вона виїхала на постійне місце проживання в Білорусію і з того часу про неї немає ніяких відомостей. Перед відїздом ОСОБА_2 залишила йому всі відповідні документи на цю квартиру. Він за власні кошти здійснив реконструкцію квартири, сплачує комунальні платежі та несе витрати по утриманню житла, однак будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та реконструкцію квартири оформлені на ОСОБА_2. У звязку з цим він позбавлений права розпоряджатись вказаною квартирою. Протягом 15-ти років, а саме з кінця 2002 року, йому нічого не відомо про місце перебування ОСОБА_2, всі намагання розшукати її не дали позитивного результату. Просив суд визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 20 листопада 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, безвісно відсутньою відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1, покликаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення.

Учасники справи в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлені.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, щоквартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 (а.с.7).

28 травня 2003 року ОСОБА_2 була знята з реєстрації за адресою: вул.Сокальська, 3/3, м.Нововолинськ Волинської області. У вказаному житлі з 30 листопада 2002 року зареєстрований ОСОБА_1, що підтверджується копією будинкової книги та довідкою з місця проживання від 07 липня 2017, виданою ЖКП №2 (а.с. 12-13, 78).

З матеріалів справи вбачається, що заявник звертався до архіву органів ЗАГС Республіки Білорусь з проханням розшукати ОСОБА_2, де йому відмовили, оскільки розшук громадян не входить до компетенції архівних установ (а.с.5, 6, 10, 11).

На звернення заявника ОСОБА_3 обєднане управління Пенсійного фонду України Волинської області надало інформацію про те, що згідно діючої та архівної бази одержувачів пенсій ОСОБА_2 на обліку в управлінні не перебувала та пенсії не отримувала (а.с. 21).

Згідно інформації, наданої Нововолинським ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП, за період з 2012 року по 2017 рік відсутні відомості в Єдиному реєстрі досудових розслідувань про кримінальні провадження, де потерпілою могла бути гр.ОСОБА_2 (а.с. 52).

Порядок розгляду справ окремого провадження регламентовано ст. 235 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення), відповідно до положень якої справи окремого провадження розглядаються судом із додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, що зумовлено особливостями розгляду справ окремого провадження,

За правилами ст. 246 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Згідно положень ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з'ясування місця постійного проживання особи.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 23 травня 2003 року знята з реєстрації за адресою: вул.Сокальська, 3/3, м. Нововолинськ Волинської області, чим спростовуються твердження заявника про те, що ОСОБА_2 залишила йому документи на квартиру, зокрема і будинкову книгу, та виїхала до Республіки Білорусь наприкінці 2002 року, після цього її місцеперебування йому невідоме.

Також судом з показань свідка ОСОБА_4, встановлено, що ОСОБА_2 після виселення із квартири за адресою: вул. Сокальська, 3/3, м. Нововолинськ Волинської області ще деякий час проживала за іншою, не відомою їй адресою у м. Нововолинську.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції встановивши, що правові підстави для визнання ОСОБА_2, безвісно відсутньою відсутні, а тому обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги про підставність заяви не заслуговують на увагу, оскільки не зясовано місце постійного проживання ОСОБА_2, а тому, не можливо встановити, що саме в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом року, що є підставою для визнання такої особи безвісно відсутньою відповідно до вимог закону.

Сам факт, що заявнику з 2002 року невідомо про місце перебування ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою в силу вимог ст. 43 ЦК України.

Разом з тим, заявник всупереч вимогам ст. 247 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) не зазначив в заяві обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи.

Твердження заявника про те, що після 2002 року він не міг знайти ОСОБА_2 для переоформлення документів на квартиру, не узгоджуються із наявними у справі доказами, а саме: про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою вул. Сокальська, 3/3, м.Нововолинськ 23 травня 2003 року та реєстрації ОСОБА_1 за цією адресою 30 листопада 2002 року. Дана адреса не може вважатись місцем постійного проживання ОСОБА_2, оскільки з 2003 року остання за цією адресою не проживає.

Необгрунтоване покликання суду в оскаржуваному рішенні на ст. 60 ЦПК України(обовязок доказування і подання доказів), на що покликається заявник в апеляційній скарзі не вплинуло на правильність ухваленого cудом рішення по суті заяви.

Доводи на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом та не спростовують висновків суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді