Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1013/18 Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В.
Є.У.№ 333/5060/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегія суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В., Гончар М.С.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, який в ході розгляду справи уточнювала. В позові зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 червня 1998 року. Від шлюбних відносин мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08.10.2010 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася з нею. Посилаючись на те, відповідач працевлаштований, має постійний дохід, але що з жовтня 2010 року добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, просила суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі позову до суду та до повноліття дитини.

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 30. 08. 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про зміну судового рішення і зменшення розміру утримання до1/6 частки всіх видів заробітку ОСОБА_3 зазначає, що судом неповно з'ясовані фактичні обставини справи, зокрема, щодо майнового стану позивача і неповнолітньої дитини. Вважає, що позивач за своїм матеріальним становищем може самостійно утримувати сина, оскільки постійно проживає в Норвегії. Крім того, на думку відповідача, судом не враховані суттєві обставини, які мають значення для правильного вирішення спору: стан його здоров'я, низку хронічних захворювань, які потребують коштовного лікування, обов'язок надавати матеріальну допомогу батькам-пенсіонерам тощо.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача до досягнення повноліття дитиною, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 180, 182,183 СК України та виходив з обов'язку батьків утримувати своїх дітей.

З таким висновком можна погодитись.

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі(ч.3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Судом встановлено, що з 12.06.1998 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя 08 жовтня 2010 року, і є батьками неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.7-8) .

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір'ю ОСОБА_2, яка виїхала на простійне місце проживання в Норвегію. Як встановлено судом, позивачка не отримує аліментів та відшкодування аліментів на дитину в Норвегії. Вказана обставина підтверджується довідкою, виданою Норвезьким управлінням праці та соціального забезпечення (а.с. 69,70).

Відповідач ОСОБА_3 проходить військову службу у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію згідно з ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с.27-28,33,34,67).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення неповнолітній син проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Установивши, що відповідач не приймає участі в утриманні неповнолітнього сина, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув аліменти на його утримання у розмірі ? частки всіх видів заробітку у судовому порядку.

Рішення суду забезпечує право неповнолітнього сина на належне утримання від батьків, що гарантовано нормами СК України, відповідає принципам справедливості та розумності.

Батьки несуть відповідальність за забезпечення дітей в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Суд при визначені розміру аліментів в повному обсязі врахував обставини, передбачені ст. 182 СК України і визнав, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі ? частини заробітку щомісячно відповідає його доходам. Обов'язок утримувати неповнолітньої дитини поширюється на обох батьків.

Суд з'ясував усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, дотримався встановлених ст. 212 ЦПК України ( в редакції закону на час ухвалення рішення) правил оцінки доказів, відповідно до яких суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру аліментів судом не враховані стан здоров'я відповідача, матеріальне становище позивачки, яка в змозі самостійно утримувати дитину, знаходження на його утриманні батьків-пенсіонерів, є неспроможними. Проживання позивачки разом з сином за кордоном не звільняють відповідача від обов'язку утримувати неповнолітню дитину.

Обов'язок відповідача з надання матеріальної допомоги своїм батькам-пенсіонерам, його стан здоров'я, не є підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів. Судом встановлено, що батьки відповідача отримують пенсію, відповідач є працездатним, проходить військову службу за контрактом, отримує пенсію військовослужбовця, а тому посилання відповідача на його скрутне матеріальне становище безпідставне.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування тієї обставини, що стягнення у розмірі 1/6 частки доходів відповідача в повній мірі забезпечить утримання дитини. Відповідачем не надано доказів про розмір його щомісячних доходів, а ґрунтуватися на припущеннях судове рішення не може.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 грудня 2017 року у цій справі залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: