Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 761/1115/15-ц

провадження № 61-254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - дочірнє підприємство державного компанії «Укрспецекспорт» державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш»,

представники відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу дочірнього підприємства державного компанії «Укрспецекспорт» державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш» на рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кравець В. А., Качана В. Я., Желепи О. В. від 13 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до дочірнього підприємства державного компанії «Укрспецекспорт» державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш» (далі - Підприємство) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що звільнення відбулось із порушенням законодавства, зокрема: з наказом від 17 вересня 2014 року № 166 к про затвердження нового штатного розкладу позивачку ознайомлено не було; вона належить до категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні; не всі посади, які були вакантні на підприємстві їй було запропоновано; в період з дня повідомлення про наступне звільнення до дня звільнення вона перебувала на лікарняних та у відпустках, що унеможливлювало зайняття нею вакантних посад, що існували станом на 15 жовтня 2014 року.

У зв'язку з викладеним вона просила визнати її звільнення з посади головного спеціаліста відділу кадрів Підприємства на підставі пунтку 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) згідно з наказом про припинення трудового договору від 15 грудня 2014 року № 271 к незаконним , поновити її на посаді з 16 грудня 2014 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2014 року до дня ухвалення рішення суду в цій справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Малинникова О. Ф. від 17 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела факт порушення відповідачем її трудових прав, звільнення ОСОБА_2 відбулося правомірно з дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, оскільки остання, будучи поінформованою про наявність вакантних посад, не вчинила жодних дій для свого працевлаштування, заяв на їх заміщення не подавала.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу Підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України згідно з наказом про припинення трудового договору від 15 грудня 2014 року № 271 к; поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу кадрів Підприємства з 16 грудня 2014 року; стягнуто з Підприємства на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2014 року по 16 грудня 2015 року в розмірі 109 тис. 461 грн 10 коп. з вирахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску; рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 9 тис. 376 грн 35 коп. з вирахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску ухвалено негайно виконати; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до наданих позивачкою доказів за період 15 жовтня по 15 грудня 2014 року (з дати попередження по дату вивільнення ОСОБА_2В.) вакантними були посади радника директора (персонал при керівництві); провідного економіста (планово-економічний відділ); начальника управління (адміністративно-господарського), але відповідач лише один раз - 15 жовтня 2014 року в день повідомлення позивачки про наступне звільнення запропонував їй вакантні посади, а саме: посади начальника відділу департаменту № 4 та головного спеціаліста департаменту № 4 (що не відповідають кваліфікації та освіті ОСОБА_2, оскільки потребують спеціальної технічної та військової освіти), жодних інших посад, які були вакантними на Підприємстві з 15 жовтня 2014 року (день повідомлення позивачки про наступне звільнення) по 15 грудня 2014 року (день її звільнення) запропоновані позивачці не були.

У серпні 2016 року Підприємство подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачці були запропоновані посади начальника відділу департаменту № 4 та головного спеціаліста департаменту № 4, але своєї згоди чи незгоди з такою пропозицією роботодавця вона не дала. При цьому з моменту повідомлення про звільнення до моменту розірвання трудових відносин позивачка жодного дня не працювала, що унеможливило доцільність пропозицій інших вакантних посад.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що вона мала переважне право на залишення на роботі, а відповідач запропонував їй лише дві вакантні посади за наявності й інших вакантних посад. У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій без змін.

У лютому 2017 року Підприємство подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ письмові пояснення до касаційної скарги, в яких вказало, що в разі неврахування судом в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю та вихідної допомоги, ці кошти для поновленого на роботі працівника є безпідставною переплатою, а тому на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню Підприємству.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено у положеннях частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; (пункт 1); особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; (пункт 2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (пункт 3).

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суди встановили, що відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов'язки директора Підприємства від 17 вересня 2014 року № 166 к про затвердження та введення в дію нового штатного розкладу та структури у зв'язку із зміною в організації праці, виробничою необхідністю та з метою удосконалення структури підприємства, зокрема, відповідно до додатку штатного розкладу і структури пункту 2.1. наказу ліквідовано підрозділи, у тому числі відділ кадрів. Згідно з пунктом 2.2. вказаного наказу виведено поза штат із збереженням заробітку та скорочено посади: у відділі кадрів начальника відділу, головного спеціаліста та провідного спеціаліста (по одній одиниці). Про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше, ніж за два місяці.

У штатному розкладі працівників Підприємства від 17 вересня 2014 року, погодженим із Генеральним директором державної компанії «Укроборонпром», з 17 вересня 2014 року затверджено та введено в дію новий штатний розклад та нову структуру підприємства, у пункті 6 штатного розкладу вказано новий відділ роботи з персоналом. Тобто за новим штатним розкладом введено до структури підрозділів відділ роботи з персоналом з двома посадами начальника та провідного спеціаліста.

15 жовтня 2014 року в день повідомлення позивачки про наступне звільнення відповідач запропонував їй вакантні посади, а саме: начальника відділу департаменту № 4 та головного спеціаліста департаменту № 4, згоду на переведення на які позивачка не дала. У подальшому відповідач не мав можливості запропонувати позивачці інші посади з огляду на її відсутність на роботі (відпустка та тимчасова непрацездатність).

Відповідно до наказу від 15 грудня 2014 року № 271 к про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу кадрів на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників з виплатою компенсації за відпрацьований час з 2 жовтня по 15 грудня 2014 року.

З огляду на викладене, оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на те, що відповідач вжив заходів для забезпечення позивачки роботою та запропонував їй дві посади, від зайняття яких вона відмовилась, то дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Натомість суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

При цьому доводи Підприємства, викладенів письмових поясненнях до касаційної скарги щодо вимоги про врахування безпідставно отриманих коштів позивачкою у зв'язку з оплатою її вимушеного прогулу, не можуть бути взяті до уваги, адже таких вимог у суді першої інстанції відповідач не заявляв, із зустрічним позовом до ОСОБА_2 не звертався.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу дочірнього підприємства державного компанії «Укрспецекспорт» державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк