Справа № 301/1834/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

секретаря судового засідання: Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду, ухваленого 27 листопада 2017 року головуючою суддею Пітерських М.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Іршавської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позов вмотивовано тим, що сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано. У травні 2016 року, ще до народження молодшого сина, відповідач пішов із сім'ї, не підтримував позивачку під час вагітності та пологів, не піклувався про старшого сина ОСОБА_4. З того часу сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Діти проживають з позивачкою і знаходяться на її утриманні та вихованні. Відповідач не цікавиться дітьми, їхнім вихованням, жодного разу не був у дошкільному навчальному закладі, який відвідує старший син ОСОБА_4, не цікавиться його нахилами і здібностями, ніколи не виявляв турботи щодо стану здоров'я своїх дітей.

Згідно судового наказу №301/2431/16-ц, виданого 05.12.2016 року Іршавським районним судом, з відповідача, починаючи з 01.12.2016 року, щомісяця стягуються аліменти на утримання двох дітей в розмірі по 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини, до досягнення дітьми повноліття. Однак з часу присудження аліментів відповідач не здійснив жодного платежу по аліментах, у зв'язку з чим станом на 10.08.2017 року розмір його заборгованості за аліментами становить суму 9627,60 грн.

Згідно висновку органу опіки та піклування Іршавської РДА №02-33/1508 від 22.08.2017 року, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавлення батьківських прав стосовно малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З урахуванням наведеного, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 20.09.2017 року позов ОСОБА_2, задоволено.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Іршавського районного суду від 27.1.02017 року дану заяву задоволено, заочне рішення Іршавського районного суду від 20.09.2017 року скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Іршавського районного суду від 27.11.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд протиправно скасував заочне рішення, оскільки відповідна заява подана з пропуском строку. У зв'язку з чим в порядку ч.2 ст. 293 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017 р.) заперечує проти ухвали суду першої інстанції від 27.10.2017 року. Вказує, що нею надано достатньо доказів ухилення відповідача від своїх обов'язків щодо виховання та утримання дітей. Суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування. Також, суд необґрунтовано не дав оцінки показам свідків, які допитувалися при першому розгляді (який завершився ухваленням заочного рішення). В даному випадку, у зв'язку із скасуванням такого заочного рішення покази свідків повинні бути оголошені і досліджені в судовому засідання згідно ст. 183 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017 р.).

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

З січня 2016 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Діти проживають разом з позивачкою. Дані обставини визнаються сторонами, а також підтверджується актом обстеження факту проживання, складеного комісією Білківської сільської ради 08.08.2017 року (а.с.6).

05.12.2016 року Іршавським районним судом видано судовий наказ №301/2431/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 щомісяця, починаючи з 01.12.2016 року, аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання двох дітей в розмірі по 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини, до досягнення дітьми повноліття (а.с.7).

У висновку органу опіки та піклування Іршавської РДА №02-33/1508 від 22.08.2017 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначено, що відповідач не бере участі у вихованні дітей з листопада 2016 року, матеріально дітей не утримує, призначених аліментів не сплачує. Відповідно до інформації Білківської сільської ради від 08.08.2017 року, ОСОБА_3 з травня 2016 року не проживає з дружиною та дітьми. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 17.08.2017 року. Прийнято рішення, а саме, письмовий висновок за яким орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітніх синів (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

З даним висновком суду першої інстанції, повністю погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно п. 15 вищевказаної постанови, позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27.02.1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Пред'являючи даний позов, ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_3, ухиляється від своїх батьківських обов'язків стосовно неповнолітніх дітей, посилаючись при цьому на існування заборгованості по аліментам, висновок органу опіки та піклування та покази свідків.

Однак, судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано визнано, що надані позивачкою докази є недостатніми для можливості позбавлення відповідача батьківських прав.

Стосовно несплати аліментів, то сама по собі дана обставина не може бути підставою для позбавлення батьківських прав за відсутності доказів ухилення батька від виховання дитини.

Крім того, аліменти стягуються з відповідача на підставі судового наказу від 05.12.2016 р., по якому відкрито виконавче провадження 15.02.2017 р. (а.с.8). У той же час як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3, починаючи з листопада 2016 року перебував на заробітках в РФ, а відтак не міг знати про існування зазначеного наказу. Після повернення з РФ, відповідачем погашено заборгованість по аліментам, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.63, 64).

Вказане спростовує твердження ОСОБА_2 про те, що відповідач ухиляється від своїх обов'язків по утриманню дітей.

Щодо висновку органу опіки та піклування, то суд не взяв його до уваги, пославшись на те, що такий зроблено за відсутності ОСОБА_3 та виключно на підставі пояснень матері. Самого ОСОБА_3 орган опіки та піклування не вислуховував, його особисту думку з приводу даного питання не запитував та не надавав їй належної оцінки.

Така критична оцінка судом висновку органу опіки та піклування є правильною та ґрунтується зокрема на практиці ЄСПЛ.

Так, відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» (Заява № 31111/04) Європейський Суд зазначив наступне.

«З урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу.

Крім того, національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. Суди не заслухали свідка, клопотання про виклик якого подавалось заявником, а відповідні суди вищих інстанцій не відреагували на скарги заявника щодо таких дій суду (див. пункти 12-15). До того ж факт заперечення заявником проти позову М. про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.»

На підставі наведеного, Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, передбачених ст. 8 ЄКЗПЛ.

За таких обставин, оскільки при наданні вказаного висновку орган опіки та піклування особисту думку ОСОБА_3 не заслуховував, оцінку його діям не давав, то суд обґрунтовано не взяв такий висновок до уваги.

З приводу показів свідків, то такі давалися суду під час первісного судового розгляду, що завершився ухваленням заочного рішення від 20.09.2017 р., яке в подальшому було скасовано судом першої інстанції.

Після скасування заочного рішення такі свідки повторно судом не допитувалися та судом їм оцінка не надавалася, хоча можливість їх допиту судом позивачу була надана, однак, свідки не явилися в судове засідання.

Колегія суддів, відхиляє посилання апелянта на ст. 183 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017 р.), позаяк необхідність проголошення показань таких свідків та дослідження їх судом встановлена лише в разі неможливості участі таких свідків у новому судовому засідання. Однак, як слідує з матеріалів справи, після скасування заочного рішення свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (які допитувалися судом під час первісного розгляду) викликалися в нове судове засідання, однак не явилися в нього з невідомих причин, після чого представник позивача заявив, що не наполягає на виклику та допиту таких свідків.

Матеріали справи не містять доказів неможливості явки таких свідків у нове судове засідання, а відтак, посилання апелянта на порушення судом приписів ст. 183 ЦПК України є помилковим.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, на підставі яких до відповідача можна було б застосувати таку крайню міру відповідальності як позбавлення батьківських прав. Тобто, висновок суду про недоведеність позовних вимог є правильним, а доводи апеляційної скарги даного висновку не спростовують.

Щодо посилання апелянта на протиправність скасування судом заочного рішення через пропуск строків подачі відповідачем заяви, то таке є помилковим. Так, згідно ч. 2 ст. 228 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017р.) заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Як слідує з матеріалів справи копію заочного рішення представник відповідача отримав 13.10.2017р. (а.с.57). Доказів отримання копії заочного рішення відповідачем чи його представником до вказаної дати - матеріали справи не містять. При цьому посилання апелянта на направлення судом копії рішення відповідачу листом від 20.09.2017 р. є безпідставним, оскільки таке поштове відправлення повернулося до суду без вручення із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» (а.с.54, 55).

Заява про перегляд заочного рішення подана 13.10.2017 р., тобто без пропуску строку. Доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм процесуального права та підлягають відхиленню.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду від 27 листопада 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді