Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 310/8487/16-ц

провадження № 61-31860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

треті особи: Бердянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Бердянська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: Бердянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Бердянська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_9 про встановлення батьківства.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що починаючи з 1998 року вона разом із ОСОБА_9 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У них народилось двоє спільних

дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_2. У свідоцтвах про народження дітей вказано прізвище матері та по батькові визначено за іменем батька дітей.

ОСОБА_9 визнавав себе батьком дітей, приймав активну участь у їх вихованні, надавав матеріальну допомогу та мав намір встановити батьківство.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер.

Відповідач, яка є рідною сестрою померлого, 04 жовтня 2016 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Посилаючись на наявність між сестрою померлого та позивачем спору про право та маючи намір реалізувати її дітьми право на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, ОСОБА_4 просить суд визнати за померлим батьківство щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року, у складі судді Прінь І. П., позовні вимоги задоволено. Встановлено батьківство ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відносно дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт спільного проживання позивача та ОСОБА_9 у період з 1998 року по 2003 рік, ведення ними спільного господарства, а також спільне виховання дітей підтверджується показами свідків, допитаних під час судового засідання. Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов висновку що вимоги позивача узгоджуються з приписами статті 53 КпШС України та, у зв'язку з цим, підлягають задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 01 серпня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю безспірних, належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання та ведення спільного господарства позивачем та померлим до народження дітей, визнання ОСОБА_9 себе батьком дітей позивача, а також його особистої участі в утриманні та вихованні дітей. Будь-яких доказів існування спорідненості між померлим ОСОБА_9 та дітьми позивача матеріали справи не містять.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі позивач вказує, що показами як свідків, так і самих дітей, які були неповнолітніми на момент звернення до суду з позовом, підтверджується факт визнання померлим ОСОБА_9 свого батьківства відносно її дітей. Зазначене було залишено судом апеляційної інстанції поза увагою, що призвело до помилкового скасування апеляційним судом законного рішення суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_7 зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4, не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року народилась ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_6 року народився ОСОБА_4 Із наявних у матеріалах справи копій свідоцтв про народження вбачається, що місцем народження дітей є с. Успенівка Бердянського району Запорізької області. За заявою матері дітей, відомості у графі «батько» зазначено - ОСОБА_10.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що померлий ОСОБА_9 є біологічним батьком її дітей, а тому просила суд визнати за ним батьківство відносно них.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 народились в період дії КпШС України, який регламентував встановлення походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі.

Так, відповідно до положень частини другої статті 53 КпШС України, у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження спільного проживання та ведення господарства в період з 1998 року по 2000 роки, а також спільного виховання та утримання дітей позивача, останньою надано не було. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про визнання померлим свого батьківства відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Водночас, згідно витягів з погосподарських книг апеляційним судом установлено, що ОСОБА_9 мешкав по АДРЕСА_1, а позивач - у цьому ж селі по АДРЕСА_2.

Зазначене не може вважатись підтвердженням факту спільного проживання однією сім'єю позивача та померлого ОСОБА_9 у період до та після народження дітей позивача.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, на підставі належним чином встановлених дійсних обставин справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Наведені в касаційній скарзі доводи відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська