Справа № 445/2047/18 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/2723/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні заявниці - ОСОБА_2, представника заявниці ОСОБА_2 - ОСОБА_3, заінтересованої особи ОСОБА_4, представника заінтересованої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області в складі судді Сивака В.М. від 1 листопада 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Золочівського районного суду м. Львова від 01 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису - задоволено частково. Видано обмежувальний припис, яким визначено заходи тимчасового обмеження ОСОБА_4 прав та покладено на нього обов'язки, а саме: 1. Заборонено ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2, а саме у квартирі АДРЕСА_2. 2. Заборонено ОСОБА_4 наближатися на менше ніж 50 метрів до місця проживання (перебування) (АДРЕСА_1), роботи (АДРЕСА_4) ОСОБА_2, інших місць частого відвідування (АДРЕСА_3) ОСОБА_2. 3. Заборонено ОСОБА_4 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_4, переслідувати її та в будь-який інший спосіб спілкуватися з нею. 4. Заборонено ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видано строком на 2 (два) місяці. В задоволенні іншої частини заяви про застосування обмежувального припису відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_6 та ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 Вважає рішення незаконним та таким, що постановлене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на даний час у Золочівському районному суді Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Судом не взято до уваги, що 04.10.2018 року Золочівський районний суд Львівської області у складі головуючого судді Сивака В.М. виніс ухвалу, якою надав сторонам строк на примирення терміном на два місяці. Вказує на те, що заходи тимчасового обмеження, фактично позбавили його будь-якої можливості примиритись з дружиною та зберегти сім?ю. Зазначає, що під час дослідження постанови Золочівського районного суду Львівської області про притягнення особи до адміністративної відповідальності від 04.09.2018 року, суд до уваги його пояснення згідно яких, конфлікт 20.08.2018 року між сторонами виник у зв'язку з тим, що його дружина вдарила його дошкою по голові, внаслідок чого він отримав тілесні ушкодження, - не взяв. Також, вказує на те, що суд не взяв до уваги його пояснень з приводу обставин 04.10.2018 року, а саме те, що заявниця обурилася з приводу того, що він подав до суду заяву про надання терміну для примирення сторін у справі про розірвання шлюбу, почала збирати речі та кричати, що він виганяє її з хати. Вважає дії ОСОБА_2 провокацією, спрямованою на виселення апелянта зі спільної квартири. Крім цього, зазначає, що судом, обмежуючи апелянта наближатися до заявника, не встановлено те, що він має право приватної власності на квартиру, у якій сторони проживають, та не має іншого житла.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні заяви про застосування обмежувальних приписів відносно обмеження спілкування ОСОБА_4 із спільними дітьми та в частині встановлення строку дії застережних заходів та в цій частині постановити нове рішення, яким задоволити заяву, а саме, обмежити ОСОБА_4 спілкування з ОСОБА_7, шляхом заборони на побачення без присутності матері ОСОБА_2 чи працівників органу опіки та піклування; обмежити ОСОБА_4 спілкування з ОСОБА_8, шляхом заборони на побачення без присутності матері ОСОБА_2 чи працівників органу опіки та піклування. Обмежувальний припис видати строком на 6 місяців. Вважає рішення в частині відмови в задоволенні заяви не обґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що кривдник також вчиняє домашнє насильство і щодо їх спільних дітей, а саме намагався подавити та принизити малолітню ОСОБА_8, вчиняючи щодо неї фізичне та психологічне насильство, яке виражалось у тому, що кривдник різко схопив дитину, болісно натиснув їй на руку. Дитина перелякалась та почала плакати та довго не могла заспокоїтись. Вказує на те, що дії ОСОБА_4 щодо ОСОБА_2 та їх спільних дітей мають систематичний та стійкий характер. Проявляючи домашнє насильство кривдник не зважає ні на установлені загальноприйняті норми співжиття, ні на вік та стан здоров'я малолітніх дітей чи на їх фізіологічні потреби. Вказує, що дії ОСОБА_4 носять цинічний та аморальний характер, виявляються у систематичному психологічному приниженні постраждалої особи та їх дітей, намаганням позбавити їх житла, створенням неможливих умов для проживання у квартирі. Також, вказує на те, що судом не зазначено чому обмежувальний припис видано не на 6 місяців, як просила заявник, а на 2 місяці.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявниці та її представника на підтримання своєї апеляційної скарги та в заперечення скарги заінтересованої особи, пояснення заінтересованої особи та його представника на підтримання своєї апеляційної скарги та в заперечення скарги заявниці, дослідивши матеріали справи в межах доводів заяви про видачу обмежувального припису; заяви про внесення доповнень до заяви про внесення обмежувального припису; апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в особі його представника, а також усних та письмових пояснень учасників справи та їх представників у судах обох інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заінтересованої особи до задоволення не підлягає, апеляційну скаргу ж заявниці слід задовольнити частково з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.4, ч.1 ст.5, п. 1 ч. 1 ст. 350-2, ст.350-6 ЦПК України, ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 24, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису частково, виходив з того, що заявник ОСОБА_2 перебуває з 21 серпня 2008 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають двох спільних малолітніх дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Як визнано заявником та заінтересованою особою, вони проживають за вказаною в заяві адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Валова 10а/14. ОСОБА_2 стверджує, що 04.10.2018 року ОСОБА_6, будучи в стані алкогольного сп'яніння вчинив щодо неї психологічне та фізичне насильство в сім'ї, з приводу чого вона 04.10.2018 звернулась до Золочівського ВП ГУ НП Львівській області. Той факт, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відбувалися часті конфлікти та сварки, підтвердили допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. Крім того, свідок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили той факт, що ОСОБА_6 виганяв з дому заявника та ображав її. Під час дослідження судом постанови Золочівського районного суду Львівської області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП встановлено, що 22.08.2018 року о 20 год. 00 хв. за місцем проживання, а саме в АДРЕСА_2, ОСОБА_6 вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 насильство в сім'ї. 04.09.2018 року у судовому засідання під час розгляду адміністративного справи ОСОБА_6 вину не визнав, проте його вина підтверджувалася матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, пояснення та заявою ОСОБА_2 Також суд зазначає, що дана постанова набрала законної сили, правопорушник сплатив штраф. З приводу даної обставини, ОСОБА_6 пояснив, що 20.08.2018 року між ним та ОСОБА_2 виник конфлікт у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 вдарила його дошкою по голові, внаслідок чого він отримав садно потиличної ділянки справи, що підтверджується довідкою Золочівської ЦРЛ від 31.10.2018 року № 1089. До правоохоронних органів не звертався, оскільки хотів примиритися з дружиною. Дослідженням наданих заявником доказів встановлено, що доводи заяви знайшли своє часткове підтвердження, оскільки наявність конфлікту між подружжям, відсутність бажання примирення у постраждалої від домашнього насильства ОСОБА_2, а також відсутність ознак щирого каяття у заінтересованої особи кривдника ОСОБА_4, дають суду підстави дійти висновку про наявність ризиків, щодо повторного вчинення домашнього насильства, зокрема за місцем їх спільного проживання за вказаною в заяві адресою. При цьому суд враховує, що, у АДРЕСА_5 Золочівського району Львівської області, де до 18.10.2018 року був зареєстрований ОСОБА_6, проживають його батьки та сестра зі сім'єю. Крім того, враховуючи, що подружжя має двох спільних дітей і заявник просить обмежити ОСОБА_4 спілкування з дітьми, шляхом заборони на побачення без матері ОСОБА_2 чи працівників органу опіку та піклування, суд вважає таке обмеження слід визнати необґрунтованими, оскільки безпосередньо може вплинути на можливість батька дітей виконувати свої батьківські обов'язки та реалізовувати свої батьківські права. Також, є необґрунтованою вимога заявника щодо заборони наближення ОСОБА_4 до місця їх спільного проживання, місця роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_2 менш ніж на 300 метрів, оскільки метою вжиття таких заходів є не створення особі кривднику додаткових незручностей, а запобігання можливим ризикам повторення домашнього насильства, тому суд приходить до висновку, що достатньою буде відстань у 50 метрів, яка запобігатиме особистому спілкуванню між заявником та заінтересованою особою. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що з метою запобігання ризиків повторного вчинення насильства у сім'ї слід видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4, яким протягом 2 (двох) місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити перебувати в місці свого проживання із дружиною та двома неповнолітнім дітьми, заборонити наближатись на відстань меншу ніж 50 метрів до їх фактичного місця проживання, місця роботи та місць частого відвідування ОСОБА_2, заборонити ОСОБА_4 розшукувати, вести листування та телефонні переговори з ОСОБА_2, а в задоволенні іншої частини вимог слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що частково такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, в певній ж частині висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а тому рішення суду підлягає зміні.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:

1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

За ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) дитина-кривдник - особа, яка не досягла 18 років та вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

2) дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;

3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;

10) програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків;

11) програма для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки;

13) профілактичний облік - здійснення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства, за дотриманням ним тимчасових обмежень його прав та виконанням обов'язків, покладених на нього у зв'язку із вчиненням домашнього насильства;

14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи;

15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;

16) терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров'я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;

17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.

За ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім'ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, за умови спільного проживання, а також на суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:

1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;

2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;

5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;

7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;

8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

9) ефективна взаємодія суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об'єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.

У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.

За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:

1) запобігання домашньому насильству;

2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством;

4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать:

1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства;

2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства;

3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини;

5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.

За ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають:

1) постраждала особа або її представник;

2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування;

3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім'ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв'язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов'язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов'язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:

«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров'я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).

43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов'язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).

44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов'язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов'язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).

45. Надалі, стаття 3 зобов'язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з'ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов'язання розслідувати - це "не зобов'язання отримати результат, а зобов'язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).

46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров'я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»

«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення ОСОБА_4 з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було право ОСОБА_4 на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно ОСОБА_4 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).

56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове виселення ОСОБА_4 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових напади ОСОБА_4 (Див. Вищенаведений § 16).

57. Не оспорювався і той факт, що ОСОБА_4 неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому зв'язку ОСОБА_4 з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв'язуватися з нею будь-якими засобами, - ОСОБА_4 дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що дозволивши ОСОБА_4 проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.

58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.

59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання видалення ОСОБА_4 від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і право ОСОБА_4 користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не позбавивши ОСОБА_4 свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що грунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.

60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов'язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»

«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов'язання по "поваги" приватного життя і сім'ї. Ці зобов'язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).

70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов'язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»

«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку ОСОБА_4 У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.

72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов'язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.

73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов'язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов'язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу Сандра Янкович, § 46).

74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо ОСОБА_4, що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з боку ОСОБА_4 до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити право ОСОБА_4 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи право ОСОБА_4 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).

75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов'язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок.

Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»

Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).

Як вбачається із матеріалів справи, частково визнано учасниками справи (зокрема, і заінтересованою особою) та ніким із учасників не спростовано, - заявниця та заінтересована особа з 3.07.2008 року перебувають у шлюбі. 18.12.2018 року рішенням Золочівського районного суду Львівської області задоволено позов про розірвання шлюбу між сторонами за позовом заявниці, однак таке рішення на даний час не набрало законної сили. У шлюбі у учасників справи народилося двоє дітей: ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 Сторони до ухвалення рішення у даній справі проживали спільно зі своїми дітьми у кв. АДРЕСА_1 Будь-яких доказів про те, кому на праві власності належить вказана квартира учасниками справи не надано.

Окрім цього, як вбачається із матеріалів справи заінтересованою особою неодноразово вчинялося насильство в сім'ї, як стосовно заявниці, так і стосовно дітей сторін, за що заінтересована особа одного разу був притягнутий до адміністративної відповідальності та щодо іншого факту вирішується питання про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Так, постановою Золочівського районного суду Львівської області від 4.09.2018 року ОСОБА_6 був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї стосовно дружини ОСОБА_2; крім цього, 16.10.2018 року стосовно ОСОБА_4 уповноваженою особою Золочівського ВП ГУ НП у Львівськй області складено висновок за зверненням ОСОБА_2, яким встановлено вчинення ОСОБА_4 сімейного насильства стосовно спільних дітей учасників справи та вирішується питання про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності. Вказані постанова та висновок не оскаржувались ОСОБА_4 та є чинними.

Крім цього, зважаючи на вказані докази, а також пояснення заявниці та наявні у матеріалах справи та зібрані судами інші докази є підстави вважати, що вчинення ОСОБА_4 насильства в сім'ї учасників справи, носить тривалий характер, а, також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом слід вважати існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_4, а також можливої ескалації такого насильства.

Про вказане, а саме наявність таких ризиків, свідчать, як згадані Постанова про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності та Висновок Золочівського ВП ГУ НП у Львівськй області, - також і фотознімки ОСОБА_2, зроблені ймовірно у лютому 2018 року із зображенням численних, об'ємних синців на руках ОСОБА_2, які, зважаючи на їх кількість та місця розташування, можуть свідчити про спричинення таких діями заінтересованої особи, а також і записи телефонних розмов подані ОСОБА_2, зроблені ймовірно у вересні 2018 року, що теж можуть свідчити про вчинення психологічного насильства саме ОСОБА_4

Із вказаних доказів, а також показів ряду свідків, що були допитані в суді першої інстанції вбачається, що сварки та конфлікти в сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_4 тривають, не менш як вісім місяців та такі конфлікти переростають у насильницькі дії з боку ОСОБА_4, як психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами тощо), так і фізичного (шарпання за одяг) та економічного (позбавлення житла) характеру, що як мінімуму двічі зафіксовано, зокрема, актами згаданих органів (суду та національної поліції).

Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства; переживання з приводу можливих повторень таких; важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці попередити такі та захистити від таких себе та дітей, свідчать: ряд позовів заявниці до суду у жовтні 2018 року, пов'язаних із питаннями шлюбу та сім'ї учасників справи (окрім позову про розірвання шлюбу, нею подано позов з приводу майна набутого в шлюбі та стягнення аліментів); звернення до органів поліції при виникненні будь-яких конфліктних ситуацій в сім'ї (зокрема, звернення до органів поліції 31.10.2018 року); звернення до лікарів з приводу погіршення стану здоров'я та констатація у неї діагнозу посттравматичний стресовий розлад.

Зважаючи на вказане, - судом першої інстанції підставно було видано обмежувальний припис із визначеними у ньому заходами тимчасового обмеження ОСОБА_4

Однак, колегія суддів вважає, що строк дії обмежувального припису визначений судом першої інстанції не у повній мірі відповідає характеру обставин, про які йшлося та такий строк не в повній мірі забезпечить заявницю та дітей сторін від потенційних проявів насильства з боку заінтересованої особи, а також матиме не до кінця належний ефект стосовно самої заінтересованої особи, з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої в майбутньому.

Крім цього, судом безпідставно не було вжито заходу тимчасового обмеження для ОСОБА_4 стосовно дітей сторін, що є необхідним зважаючи на вчинення ним насильства стосовно дітей учасників справи, про що йшлося, зокрема, у згаданому висновку Національної поліції, а також слід вважати мало місце і у випадках застосування такого щодо матері в їх присутності, що (заподіяння насильства щодо дітей) слід вважати очевидним зважаючи на малолітній вік дітей та їх вразливість.

Що стосується необхідності вжиття заходу тимчасового обмеження ОСОБА_4, окрім визначених судом, а саме: обмеження у спілкуванні з дітьми у частині заборони на побачення без присутності матері, то у цій частині задоволення заяви слід вважати є неможливим та застосування такого заходу у цій частині слід вважати унеможливить або може бути значно утруднене зважаючи на попередньо вжиті заходи, а зокрема, заборону спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а, також, заборону ОСОБА_4 наближатися на менше ніж 50 метрів до місця проживання, роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_2 Однак, в частині заборони побачень без присутності працівників органу опіки та піклування, слід вважати забезпечить і необхідне попередження неправомірної поведінки ОСОБА_4 стосовно дітей і надасть йому можливість реалізації своїх батьківських обов'язків.

Щодо необхідності збільшення строку дії обмежувального припису, то, колегія суддів вважає за необхідне вказану вимогу апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити частково, зважаючи на тривалість негативної поведінки ОСОБА_4 та те, що він, не оскаржуючи згаданих постанови та висновку, заперечує факти вчинення ним насильства, не усвідомлюючи серйозності своєї поведінки, всіх негативних наслідків вчинення ним такого насильства та заподіяння ним шкоди заявниці та дітям та не бажаючи відповідно таку змінювати.

Крім цього, як ствердила заявниця та визнано ОСОБА_4 ним, не в повній мірі з часу ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, що було звернуто до негайного виконання виконуються покладені на нього обов'язки. А саме мав місце факт спільного перебування у транспорті ОСОБА_4 з заявницею, а також такий перебував у громадських місцях спільно з заявницею. При цьому він не намагався покинути такі місця з метою виконання рішення суду та більше того не усвідомлював такої необхідності.

Також, колегія суддів зважає і на те, що дійсно вжиттям заходів, про які йшлося обмежуються права ОСОБА_4, зокрема, право на користування житлом, майном (зокрема, залишеним у квартирі), спілкування з дітьми та участь у їх вихованні, тощо.

Однак, такі заходи як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки таких прав заінтересована особа не позбавляється, а такі лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілих осіб, а саме прав на життя, здоров'я, безпеку, житло, свободу, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет.

Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується (необхідними в демократичному суспільстві).

Тому, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 1 листопада 2018 року слід змінити. Доповнити обмежувальний припис виданий судом, визначивши додатковий захід тимчасового обмеження для заінтересованої особи, окрім визначених судом, а саме: обмежити ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми шляхом заборони на побачення без присутності працівників органу опіки та піклування. Строк дії обмежувального припису слід змінити збільшивши з двох місяців до чотирьох місяців.

Вказаним доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 слід визнати безпідставними та таку слід залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ж ОСОБА_2 слід задовольнити частково, визнавши її доводи частково обґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 1 листопада 2018 року - змінити.

Доповнити обмежувальний припис виданий судом визначивши додатковий захід тимчасового обмеження ОСОБА_4, окрім визначених судом, а саме: обмежити ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, шляхом заборони на побачення без присутності працівників органу опіки та піклування.

Строк дії обмежувального припису змінити збільшивши з 2 (двох) місяців до 4 (чотирьох) місяців.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра