Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 758/11064/14-ц

провадження № 61-1836 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - страхове товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва у складі судді Васильченка О. В. від 2 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Барановської Л. В., Качана В. Я. від 10 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі - СТдВ «Гарантія») про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 2 листопада 2012 року по вул. Тимошенко, 4 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля Toyota Auris, номерний знакНОМЕР_1, під його керуванням, та автомобіля ЗАЗ 110307, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_5, під керуванням ОСОБА_6 Вказані обставини підтверджуються довідкою відділу Державної автомобільної інспекції Оболонського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 10 січня 2013 року. У результаті ДТП належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження. Вартість відновлювального ремонтувідповідно до рахунку-фактури від 8 листопада 2012 року, наданого товариством з обмеженою відповідальністю «Саміт Моторз Україна» (далі - ТОВ «Саміт Моторз Україна»), становить 14 636 грн 38 коп. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у СТдВ «Гарантія». Зазначав, що 5 листопада 2012 року він повідомив страховика про настання страхового випадку та надав всі необхідні документи, проте страхове відшкодування йому сплачено не було, на його вимоги відповідач не реагував.

Позивач вважав, що дії відповідача по невиплаті страхового відшкодування є неправомірними, тому страхове відшкодування повинно бути сплачено з урахуванням пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обгрунтовував тим, що тривалий час йому не повідомлено про розгляд його заяви та не сплачено страхове відшкодування, що завдало йому моральні страждання та нервові переживання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування в розмірі 14 636 грн 38 коп., пеню в розмірі 3 195 грн 13 коп., інфляційні втрати в розмірі 1 888 грн 09 коп., три відсотки річних в розмірі 603 грн 90 коп. та 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру завданої йому шкоди, а наданий рахунок-фактура не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та є неналежним доказом. Також судом зазначено, що Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено право позивача на отримання від страховика відшкодування моральної шкоди у зв'язку із несвоєчасною виплатою страхового відшкодування.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 з інших правових підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження виконання робіт, зазначених у рахунку-фактурі від 8 листопада 2012 року, та їх оплати. Крім того, зобов'язання відповідача, як страховика, виплатити страхове відшкодування, настає у разі пошкодження автомобіля позивача у результаті винних дій ОСОБА_6, який не був залучений до участі у справі, а також не було надано доказів на підтвердження його вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

У березні 2015 рокуОСОБА_3подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що довідкою відділу Державної автомобільної інспекції Оболонського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 10 січня 2013 року підтверджується, що ДТП сталася з вини ОСОБА_6, відтак висновки судів щодо відсутності доказів вини ОСОБА_6 у настанні ДТП є, на його думку, необгрунтованими, а районний суд не роз'яснив йому необхідності подання клопотання про залучення ОСОБА_6 до участі у справі.

Також зазначав, що судом першої інстанції не було йому роз'яснено необхідності подання доказів щодо оплати вартості відновлювального ремонту, тому акт виконаних робіт та квитанція про оплату робіт по ремонту належного йому автомобіля на суму 14 636 грн 38 коп. від 13 листопада 2012 року були ним надані до суду апеляційної інстанції, який відхилив їх в якості доказів з посиланням на статтю 137 та частину другу статті 303 ЦПК України 2004 року.

Крім того, вирішення питання щодо залучення до участі ОСОБА_6, як особи винної у спричиненні ДТП, є процесуальним обов'язком суду, однак це питання судом першої інстанції вирішено не було.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

2 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 2 листопада 2012 року по вул. Тимошенко, 4 у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля Toyota Auris, номерний знакНОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля ЗАЗ 110307, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_5, під керуванням ОСОБА_6

Вказані обставини підтверджуються довідкою відділу Державної автомобільної інспекції Оболонського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 10 січня 2013 року, в якій зазначено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ЗАЗ 110307, номерний знакНОМЕР_2, застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у СТдВ «Гарантія».

Судом також установлено, що 5 листопада 2012 року ОСОБА_3 повідомив СТдВ «Гарантія» про настання страхового випадку, а 31 січня 2013 року надав заяву про виплату страхового відшкодування, на яку СТдВ «Гарантія»відповіді не надало, страхове відшкодування ОСОБА_3 не виплатило.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, чинного на час розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження вимог щодо стягнення страхового відшкодування в розмірі 14 636 грн 38 коп. позивачем до суду першої інстанції було надано рахунок-фактуру від 8 листопада 2012 року, складений ТОВ «Саміт Моторз Україна», який відповідачем спростовано не було.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 34.2. статті 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Частина друга статті 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Також у пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

У порушення наведеного та вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року суди не звернули уваги на те, що наданий позивачем рахунок-фактура від 8 листопада 2012 року, складений ТОВ «Саміт Моторз Україна», підтверджує розмір збитків, завданих позивачу, і такі витрати є необхідні для виконання робіт для відновлення автомобіля.

У зв'язку з цим посилання судів, що на час пред'явлення позову чи ухвалення рішення суду позивач вже зобов'язаний надати акт виконаних робіт і квитанції та чеки про їх оплату, не відповідає вимогам закону, оскільки саме для відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля позивач і пред'явив позов з метою отримання коштів.

Крім того, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте судом першої інстанції не було роз'яснено позивачу права подання клопотання про залучення особи, винної у ДТП - ОСОБА_6 - до участі у справі в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України 2004 року, оскільки рішення суду впливає на його права та обов'язки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк