Справа №488/4202/16-ц 10.01.2018
Провадження №22-ц/784/85/18
Справа № 488/4202/16-ц
Провадження № 22ц/784/85/18 Головуючий у 1-ї інстанції Лазарева Г.М.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 січня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

із секретарем: Лептугою С.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

(далі - ПАТ КБ «Приватбанк»)

на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 вересня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Лазаревої Г.М. в залі судових засідань в місті Миколаєві о 14 годині 00 хвилин зі складанням повного змісту рішення 2 листопада 2017 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2

до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу

Завалієва Артема Анатолійовича

(далі - приватний нотаріус Завалієв А.А.),

третя особа - ПАТ КБ «Приватбанк»,

про визнання протиправними та скасування рішень щодо реєстрації

прав власності на іпотечне майно,

В С Т А Н О В И Л А:

11 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Завалієва А.А., третя особа - ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання протиправними дій нотаріуса та скасування прийнятих ним на підставі цього рішень за №31452183 від 19 вересня 2016 року та №31504018 від 21 вересня 2016 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 179,56кв.м. та земельну ділянку площею 0,0450 га, розташовану за тією ж адресою, а також внесення ним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних записів за №№16458979 і 16511619 про державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно за іпотекодержателем ПАТ КБ «Приватбанк» внаслідок переходу такого права від іпотекодателя ОСОБА_2

Позивач посилалася на те, що 29 січня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є третя особа ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитну угоду №5МФ/2007 про надання коштів окремими частинами, шляхом видачі траншів кредиту, на загальну суму 200 000 доларів США зі сплатою 13% річних та строком його повернення до 28 січня 2014 року .

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою 30 січня 2007 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передала в іпотеку майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0450 га, розташованої за тією ж адресою.

На час звернення до суду позивачу стало відомо, що право власності на спірне майно було зареєстровано без достатніх правових підстав за третьою особою шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а також в порушення норм Закону України «Про іпотеку» щодо дотримання порядку здійснення звернення стягнення на майно і Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» без вчинення нотаріальної дії та укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено про визнання незаконними дій приватного нотаріуса Завалієва А.А. щодо проведення ним 15 та 19 вересня 2016 року державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, за ПАТ КБ «Приватбанк», а також визнані протиправними і скасовані його рішення, згідно з якими до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені записи за № 16458979 та № 16511619 про державну реєстрацію права власності на зазначене майно за іпотекодержателем ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки від 30 січня 2007 року.

В апеляційній скарзі третя особа ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На думку апелянта такі спори підлягають розгляду виключно судами адміністративної юрисдикції, так як здійснення нотаріусом реєстраційних дій в якості державного реєстратора на підставі відповідного застереження, що передбачено договором іпотеки, укладеним між сторонами, не потребує виконання ним додаткових нотаріальних дій.

Крім цього, банком як іпотекодержателем виконані усі дії щодо надання державному реєстратору відповідних документів, в тому числі письмового повідомлення іпотекодателя стосовно наслідків невиконання ним умов договору. Підстави для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами за договором іпотеки, положень щодо мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно, відсутні.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач зазначала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а державна реєстрація права власності спірного майна за третьою особою по справі відбулася з численними порушеннями діючого законодавства.

Справа розглянута Апеляційним судом Миколаївської області у відповідності до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і пункту 8 частини 1 розділу ХІІІ ЦПК України щодо здійснення ним правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці до дня опублікування відповідного повідомлення голови новоутвореного Миколаївського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 29 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є третя особа по справі ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитну угоду №5МФ/2007 про надання коштів окремими частинами, шляхом видачі траншів кредиту, на загальну суму 200 000 доларів США зі сплатою 13% річних та строком його повернення до 28 січня 2014 року (т.1 а.с.9-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою, 30 січня 2007 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 179, 56кв.м. та земельну ділянку, площею 0,0450 га, розташовану за тією ж адресою, кадастровий номер НОМЕР_1, які їй належали на праві власності (т.1 а.с.15-20).

Пунктом 13 вищевказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки (будинку із земельною ділянкою) складає 946 875 грн..

У подальшому, у зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 4 травня 2012 року утворилася заборгованість в розмірі 252 658,32 долара США, що еквівалентно 2 018 714 грн. 71 коп. на час проведення такого розрахунку (т.1 а.с.33).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2013 року, яке частково змінене на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 травня 2013 року, ухвалено про звернення стягнення на іпотечне майно - житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою №5МФ/2007 від 29 січня 2007 року на суму 252 658,32 долара США, що еквівалентно 2 018 714 грн. 41 коп., шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням іпотекодержателем від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою. У виселенні іпотекодателя ОСОБА_2 спільно з особами, зареєстрованими у житловому будинку, - відмовлено (т. 1 а.с.33-43).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 лютого 2015 року за повторним зверненням банка до суду із позовною заявою про виселення із спірного житлового будинку, позов задоволено частково, та ухвалено про виселення із іпотечного майна осіб, які там незаконно зареєструвалися та проживали без згоди банка як іпотекодержателя (т. 1 а.с.116-119).

У цій цивільній справі іпотекодатель ОСОБА_2 залучалася до участі в якості третьої особи, так як за вищенаведеним рішенням суду встановлено, що вона зареєстрована та проживає у іншому житлі, що належить їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_2

Одночасно за виконавчими написами, вчиненими 21 липня і 3 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на кредитному договорі, укладеному між сторонами 29 січня 2007 року, запропоновано з позивачки ОСОБА_2 стягнути грошові кошти у сумі 8 957 653 грн. 01 коп., що еквівалентно 435 372,13 доларам США, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісії та пені, станом на 14 травня 2015 року, а також 16 360,05 доларів США пені станом на 25 листопада 2015 року (т.1 а.с.160-161).

Заборгованість за виконавчими написами позичальником ОСОБА_2 не погашена, а самі виконавчі написи нею оскаржені у судовому порядку, по яким судові рішення не прийняті (т.1 а.с.145-147).

Між тим, незважаючи на наявність звернення стягнення на іпотечне майно у судовому порядку та виселення осіб, які там проживали, позичальником такий борг за кредитною угодою не погашено, а банком в рахунок заборгованості договір купівлі-продажу нерухомості з будь-якою особою не укладено.

Тому, враховуючи вищенаведені обставини та керуючись пунктом 29 договору іпотеки від 30 січня 2007 року, третя особа ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувся із заявою до приватного нотаріуса Завалієва А.А. як державного реєстратора з метою перереєструвати право власності на іпотечне майно з іпотекодателя на банк як іпотекодержателя.

Разом із заявою ПАТ КБ «Приватбанк» надав договір іпотеки Р.№540, повідомлення про наявність заборгованості і подальшу реєстрацію права власності на предмети іпотеки у випадку її непогашення, а також зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.189- 225).

На підставі отриманих від ПАТ КБ «Приватбанк» документів 19 вересня 2016 року відповідачем прийнято рішення № 31452183 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк», а 21 вересня 2016 року - рішення № 31504018 про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.179-186, 226-231).

Не погодившись з прийнятими приватним нотаріусом Завалієвим А.А. рішеннями про державну реєстрацію прав власності за банком, позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, в якому обґрунтувала підстави для визнання дій нотаріуса незаконними та скасування прийнятих ним рішень, виходячи з: відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя; набуття банком права власності на іпотечне майно в період дії мораторію на звернення такого стягнення; відсутністю у нотаріуса права на здійснення реєстраційних дій без вчинення нотаріальної дії; не направлення банком та не отримання позивачем як іпотекодателем письмової вимоги про усунення порушень та перереєстрації права власності на предмет іпотеки; відсутністю оцінки вартості предмета іпотеки; та наявність на час вчинення реєстраційних дій арешту, накладеного на предмет іпотеки за ухвалою суду.

Визнавши перелічені позивачем обставини наявними та обґрунтовано доведеними, суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_2.

Разом з тим, з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитися не може, так як вони не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи.

Так, відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 вищезазначеного Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

У цьому випадку Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що пунктом 25 договору іпотеки, укладеному між сторонами, визначено, що у випадку порушення строків виконання зобов'язань, та інших випадках, передбачених цим договором, згідно до розділу V Закону України «Про іпотеку», може бути здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться у цьому договорі.

Таке застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у відповідності до положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає звернення стягнення у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі будь-яким способом або переходом до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця (пункт 29 договору іпотеки).

За наведеного, колегія суддів доходить висновку, що договір іпотеки, укладений сторонами 30 січня 2007 року містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та не потребує його окремого додаткового укладення.

Доводи позивача стосовно обов'язковості укладення окремого договору, у випадку позасудового захисту порушеного права, є помилковим тлумаченням частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Тому висновки суду першої інстанції про обов'язковість укладення сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя як підставу для переходу права власності на предмет іпотеки з іпотекодателя на іпотекодержателя при наявності відповідного застереження у договорі, суперечать не тільки вищенаведеним нормам Закону України «Про іпотеку», а і правовій позиції, викладеній у постановах ВС України від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, на які суд посилався при ухвалені рішення, що оскаржується банком.

Посилання позивача ОСОБА_2 у додаткових поясненнях до позовної заяви на відсутність оцінки вартості предмета іпотеки, що робить неможливим, на її думку, перехід права власності до іпотекодержателя, які покладені місцевим судом в основу прийнятого ним рішення, спростовується як початковою оцінкою предмета іпотеки і загальною сумою заборгованості за кредитним договором, що визначені відповідним рішенням суду, та не перешкоджає, зокрема у випадку такої необхідності, зверненню позичальника та іпотекодателя з позовом про відшкодування сум, якщо вони перевищують визначену заборгованість.

На спростування цих доводів позивача банк намагався надати до апеляційного суду копію звіту про оцінку, зробленого ТОВ «Антан-Юг» на 16 вересня 2016 року, час звернення до державного реєстратора, але оригінал цієї оцінки суду ним не представлено.

За положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 57, 61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при реєстрації права власності на підставі договору іпотеки надання звіту про оцінку майна, на яке іпотекодержатель набуває право власності, не передбачено, а тому державним реєстратором не повинно вимагатися.

Окрім цього, таким, що не відповідає обставинам справи, є твердження позивача та висновки місцевого суду щодо порушення банком процедури повідомлення іпотекодателя про невиконання умов кредитного договору та використання позасудового способу переходу права власності на предмет іпотеки.

Так, за матеріалами справи 15 липня 2016 року на адресу позичальника направлено повідомлення № Є.NK.0.0.0.0/5-219/10 від 14 липня 2016 року про усунення порушення зобов'язань по кредитному договору із роз'ясненням щодо права банку у подальшому зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.223).

Ці обставини підтверджені як копією квитанції про відправку ПН 55 (т.1 а.с.224), так і копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке отримано ОСОБА_2 21 липня 2016 року (т.1 а.с.225).

Такі факти у судових засіданнях доводилися банком додатково і на підставі встановлених рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 травня 2013 року обставин, за якими підтверджено направлення позивачу ОСОБА_2 письмової вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 березня 2012 року, відправлення якої доведено списком згрупованих рекомендованих відправлень, переданих у поштову установу, у переліку якого міститься поштове відправлення на адресу позичальника.

Доводи позивачки щодо фальсифікації відомостей стосовно отримання нею письмової вимоги у 2016 році з посиланням на відсутність відомостей за штрихкодовим індетифікатором зворотнього повідомлення спростовуються положеннями пункту 122 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 5 березня 2009 року, відповідно до якого заяви про внутрішні реєстровані поштові відправлення, поштові перекази приймаються протягом шести місяців з дня прийняття їх для пересилання, а тому інформація щодо наявності та стану пересилання поштових відправлень зберігається в системі сайту Укрпошти протягом шести місяців з моменту реєстрації, про що зазначається безпосередньо на сайті, з якого здійснюється пошук.

В той же час з роздруківки за штрихкодовим ідентифікатором вищевказаного листа, наданої позивачкою, вбачається, що її роздруковано 17 серпня 2017 року, тобто після сплину одного року та одного місяцю після відправлення цього повідомлення (т.1 а.с.237).

Доказів щодо фальсифікації підпису позивача на зворотньому повідомленні ОСОБА_2 у судові засідання не надано.

Одночасно обґрунтовуючи своє звернення до суду позивач посилалася на незаконність дій приватного нотаріуса як державного реєстратора.

Але у відповідності до пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

За пунктами 57 і 60 вищевказаної постанови для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з яким закон та або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення , переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна, яким в розумінні Закону України «Про іпотеку» може слугувати застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з матеріалів реєстраційних справ долучених до цивільної справи банком, відповідачу надано всі зазначені та перелічені в пункті 61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 документи для вчинення реєстраційних дій.

Висновки суду першої інстанції щодо незаконності дій приватного нотаріуса у зв'язку з необхідністю застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є такими, що не відповідають встановленим обставинам справи.

А саме суд не звернув увагу, насамперед на те, що: предмет іпотеки не є постійним місцем мешкання іпотекодавця; на час звернення стягнення за судовим рішенням позивач мала інше житло, яким розпорядилася на свій розсуд, після рішення суду, але залишилася там на проживання, та, окрім цього, установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово відстрочує примусове стягнення на майно.

Тому підстав для застосування мораторію для реєстрації переходу прав власності на підставі застереження, що міститься у договорі іпотеки, колегія суддів не вбачає.

Окрім цього, задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що наявність в Єдиному державному реєстрі заборон запису про заборону відчудження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Дійсно за ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 6 лютого 2015 року до відкриття провадження по справі задоволено заяву ОСОБА_7 про забезпечення його позову до ОСОБА_2, і на час розгляду справи по суті накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 (т.2 а.с.43-46).

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_7 залишено без розгляду (т.2 а.с.47).

У відповідності до положень частини 6 статті 154 ЦПК України ( в редакції, що діяла у період 2015 року) встановлено що у випадках, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. У інших випадках, передбачених частиною 7 статті 154 ЦПК України, вжиті судом заходи по забезпеченню позову підлягають обов'язковому скасуванню.

Таким чином вжиті заходи по забезпеченню позову на підставі ухвали судді Приморського районного суду міста Одеси від 6 лютого 2015 року застосовувалися на час розгляду справи по суті і діяли до набрання законної сили ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2015 року про залишення позову без розгляду, а тому у подальшому, у зв'язку з її прийняттям втратили свою чинність.

За такого колегія суддів доходить до висновку, що на час здійснення приватним нотаріусом Завалієвим А.А. реєстраційних дій у вересні 2016 року, вжиті судом заходи в якості арешту на спірне майно втратили чинність.

Крім того, відповідно до умов, визначених у пункті 61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Стосовно доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо порушення правил цивільної юрисдикції, то колегія суддів враховує, що одним з основних критеріїв відмежування справ цивільної юрисдикції від адміністративних справ, поряд з суб'єктним складом учасників спору, є характер спірних правовідносин та наявність спору про цивільне право.

Оскільки порушений позивачем ОСОБА_2 спір випливає, насамперед, з договірних відносин і не є публічно-правовим, то цей спір має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Така правова позиція у спорах щодо дій державного реєстратора висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах, Судовою палатою у господарських справах та Судової палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 14 червня 2016 року (справа № 21-41а16).

В той же час колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково не роз'яснив позивачу про порушення ним процесуальних прав банка та залучення його до участі у справі в якості третьої особи, коли насамперед права та інтереси банка як нового власника спірного майна безпосередньо зачіпляються ухваленим судовим рішенням, а за такого, його процесуальний статус передбачає участь його у справі, яка розглядається за правилами цивільної юрисдикції, в якості відповідача.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених пунктами 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, судове рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду, що покладені в основу рішення суду, не відповідають обставинам справи, підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 і 13 статті 141 ЦПК України понесені судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції слід покласти на позивача, у зв'язку з чим з неї на користь банка необхідно стягнути витрати, сплачені третьою особою за розгляд апеляційної скарги в сумі 1 212 грн. 64 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 вересня 2017 року - скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Завалієва А.А., третя особа - ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання протиправними дій нотаріуса та скасування прийнятих ним на підставі цього рішень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 212 грн. 64 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення буде складено 11 січня 2018 року.

Головуючий підпис О.О. Ямкова

Судді підписи С.Ю. Колосовський

Л.М. Царюк

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Миколаївської області О.О. Ямкова