Справа №639/5410/18
Провадження №2/639/2013/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді - Баркової Н.В.,

за участю секретаря - Кузнецової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_1, придбаний в період шлюбу за кошти позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 16.02.2001 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №53. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Як вказує позивач, нею особисто в період шлюбу був придбаний автомобіль НОМЕР_1, який зареєстрований на її імя. В період з 2015 року по 2017 рік у відношенні відповідача проходив судовий процес в Харківському районному суді Харківської області, в ході якого в якості забезпечення позову з боку потерпілої сторони, було накладено заборону на відчуження вказаного автомобіля, як на майно, що набуте в період шлюбу та сумісного життя. Вироком Харківського районного суду призначена сума щодо сплати потерпілій стороні в якості відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. На сьогоднішній день відповідач самостійно виконує рішення суду щодо сплати коштів на користь потерпілій. Позивач ніякого відношення ні до кримінального правопорушення колишнього чоловіка, ні до сплати їм матеріальної шкоди потерпілій не має.

Таким чином, позивач вказує, що накладена заборона на відчуження автомобіля порушує її майнові та конституційні права. Автомобіль придбаний хоча і в період шлюбу, але на особисті кошти позивача, що відповідач особисто може підтвердити в судовому засіданні.

У звязку з викладеним позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.10.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка призначена до розгляду в підготовчому засіданні.

07.11.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Сторони у судове засідання 13.12.2018 року не зявились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в своїй письмовій заяві позивач позов підтримала, відповідач позовні вимоги також підтримав, просив проводити судове засідання у його відсутність.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2018 року (вступна та резолютивна частини) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який зареєстрований 16.02.2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 53 (а.с. 8).

ОСОБА_1 є власником автомобіля НОМЕР_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 833122 (а.с.5).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином врахуванню підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові у справі №6-801цс16 від 07.09.2016 року Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_1, придбаний в період шлюбу за кошти позивача. Однак, на даний час з матеріалів справи, з тексту позову та відповідної заяви відповідача вбачається, що право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_1 належним чином зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 і ніким не оспорюється. При цьому сторони не перебувають у шлюбі і з позовом про розподіл майна на даний час до суду не звертаються. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно задоволенню не підлягає, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту права власності і позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про виключення майна з-під арешту, у разі здійснення такого арешту не у звязку з матеріальною відповідальністю ОСОБА_1

У звязку з відмовою в задоволенні позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 89, 141, 142, 200, 263-265, 268, 353 ЦПК України, ст.ст. 15, 263, 328, 392, 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 65 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії МН №016404, виданий Червонозаводським РВ УМВС України в Харківській області 06.08.2001 року, ІПН:НОМЕР_3, зареєстрована за адресою: 61000, АДРЕСА_1;

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії МК №376170, виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.01.1997 року, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повний текст рішення складено 22.12.2018 року.

Суддя Н.В. Баркова