Провадження № 2/520/5779/18
Київський районний суд міста ОСОБА_1, в складі:
головуючого судді Луняченка В.О.,
при секретарі Нефедової Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4), ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_2 м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4), ОСОБА_4 ( ІПН НОМЕР_3 м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4) до ОСОБА_5 (м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4) про виселення з житлового приміщення,-
22.08.2018 року до Київського районного суду м.Одеси з позовом про виселення ОСОБА_5 з житлового приміщення в звернулись позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, мотивуючи позов тим, що вони є власниками зазначеної квартири, відповідачка є колишнім членом сімї, яка після розлучення з ОСОБА_3 виїхала з квартири, а після спливу тривалого часу, під приводом того, що спільна дочка ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає в цій квартирі, приїхала та на даний час не покинула вказаної квартири, зловживає спиртними напоями, своїм проживанням у квартирі, що належить позивачам на праві власності, чинить їм перешкоди у вільному користування та розпорядженні майном, що належить їм на праві власності, нехтування вимогами власників виселитись з квартири добровільному зумовили звернення до суд з дійсним позовом.
Представник позивачів, що діє за договором та за ордером ОСОБА_1, до судового засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи, а також просить справу розглядати за його відсутністю.
Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась без поважних на те причин. Згідно поштового повідомлення ОСОБА_5 відмовилась від отримання судового виклику в судове засідання, в звязку з чим в силу ч.9 ст. 130 ЦПК України відповідач вважається повідомленою про час та місце розгляду справи.
Згідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
В силу статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак виходячи зі змісту статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 та ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України).
Матеріалами справи встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 та члени його сімї ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.10.2009 року, яке посвідчує що 702/1000 частин квартири ( приміщення) спільного заселення на праві спільної часткової власності , а саме в рівних частках кожному з власників, що складає 72,27 кв.м, загальна площа квартири становить 102,90 кв.м . (а.с.35), дійсне також підтверджено витягом КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 11.12.2009 року ( а.с. 37). З ордеру на службове приміщення №1520 виданого на підстав розпорядження №589 від 31.05.2007 року вбачається що ОСОБА_3 та його сімє складом 5 осіб зокрема йому та його дітям ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_2Є та онуці ОСОБА_8 надано право на зайняття службового житлового приміщення площею 48,80 кв.м у комунальній квартирі 4 у будинку 4 а по вул. Шклярука у м.Одесі.
ОСОБА_5 відповідач у справі, є колишньою дружиною позивача ОСОБА_3, шлюб з яким розірваний 13.05.1999 року, про що свідчить відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЖД №272745 видане 27.10.1999 року відділом РАГС Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради.
ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2 є спільною дочкою відповідача та ОСОБА_3, однак відповідно до Акту, що міститься в матеріалах справи від 04.10.2018 року ОСОБА_9 з 2009 року не проживає у квартирі 4 будинку 4 а по вул. П.Шклярука у м.Одесі та в даній квартирі не міститься ї речей ( а.с.42).
Будучи власниками квартири, позивачі повноцінно користуватися своєю власністю не мають можливості, так як в квартирі безпідставно проживає ОСОБА_5.
Досліджені судом докази наявні у справі вказують на те, що ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Одесі документована без реєстрації за адресою АДРЕСА_2. Таким чином, слід дійти висновку, що інше місце проживання у відповідача є, остання не має будь-якого відношення (право користування, власності тощо) до квартири №4, в будинку №4 а, по вул. П.Шклярука, в м. Одесі, а її вселення до неї і проживання є самоуправним.
Зважаючи на викладене, виходячи з положень статей 383, 391 ЦК України, ч.3 ст.116 ЖК УРСР, суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.
З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу який би спростовував доводи викладені позивачами.
Згідно ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268, 279, 280-282 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4), ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_2 м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4), ОСОБА_4 ( ІПН НОМЕР_3 м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4) до ОСОБА_5 (м.Одеса, вул. Шклярука, 4- а кв.4) про виселення з житлового приміщення- задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_4, орган, що видав 8112) з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_4, орган, що видав 8112) на користь позивачів судові витрати в розмірі 704,80 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду через Київський районний суду м.Одеса. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Луняченко В. О.