Ухвала

Іменем України

05 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 757/60574/16-ц

провадження № 61-4322 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства охорони здоров'я України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок неналежного надання медичних послуг,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України) про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок неналежного надання медичних послуг.

Позивач в ході розгляду справи неодноразово уточнював позовні вимоги та, згідно з останніми уточненнями, просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача 1 099 408 грн.(60 000 дол. США) майнової шкоди та 2 млн грн моральної шкоди;

- зобов'язати відповідача провести детальне обстеження позивача в спеціалізованій клініці міста Києва по фактично встановленому діагнозу хвороби (тромбоз воротної вени), прийняти відповідну тактику лікування із зобов'язанням відповідача на виділення коштів, які необхідні на лікування даної хвороби;

- зобов'язати відповідача провести обстеження ОСОБА_4 у спеціалізованій клініці та операційне втручання за діагнозом «недостатність кровообігу 4-го ступеня, тромбофлебіт» за рахунок МОЗ України;

- здійснити розподіл судових витрат.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що обставини справи, які передували поданню даного позову, розпочались у вересні 1992 року зі зверненням позивача до районної лікарні, де йому було поставлено діагнози вітрянки, вірусного гепатиту А, та було призначено амбулаторне лікування.

В подальшому, за твердженнями позивача, завдана майнова та моральна шкода виражалась у службовій недбалості лікарів, яка полягала в помилковому встановленні діагнозів, а також у некваліфікованому лікуванні в медичних закладах України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року в складі головуючого судді Писанця В. А. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено за їх безпідставністю.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року в складі суддів: Болотова Є. В. (головуючий), Білич І. М., Поліщук Н. В. апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено та залишено вказане рішення суду першої інстанції без змін, у зв'язку з відсутністю підстав для задоволення позову.

02 січня 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, яка, на його думку, є необґрунтованою, неповною та такою, що спотворює фактичні обставини справи, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначає, що судом неправильно встановлено факт наявності звернення позивача про направлення його на лікування, не надано правової оцінки Положенню про порядок направлення громадян на лікування за кордон, а також не встановлено фактичні обставини справи відповідно до цього Положення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Касаційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за нею.

Предметом позову в даній справі є стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної лікарями медичних закладів України внаслідок неналежного надання медичних послуг позивачу, а саме: неправильного встановлення діагнозів та неналежного лікування.

Коло вказаних правовідносин врегульовано, зокрема, статтями 19, 32, 56, 62 Конституції України, статтями 23, 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Положенням про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі - Положення).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням визначено, що МОЗ України забезпечує в межах своєї компетенції додержання закладами охорони здоров'я права громадян на охорону здоров'я.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цього органу.

Згідно з вимогами статей 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, чинного на момент розгляду даної справи, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

У вересні 1992 року ОСОБА_4 звернувся до Старосинявської центральної районної лікарні, де йому лікарем-інфекціоністом було поставлено діагноз вітрянка, вірусний гепатит А, та було призначено амбулаторне лікування.

Протягом квітня 1993 року - листопада 2004 року позивач неодноразово знаходився на лікуванні в гастроентерологічному та гематологічному відділеннях Хмельницької обласної лікарні з такими діагнозами протягом відповідного періоду: хронічний постінфекційний гепатит, гемолітична вроджена анемія, помірний-виражений гастрит, постінфекційний цироз печінки, постінфекційний цироз печінки в стадії субкомпенсації, печінково-клітинна недостатність І ступеня, синдром гіперопленізму.

В подальшому ОСОБА_4 з 04 лютого 2004 року по 09 лютого 2004 року проходив лікування з діагнозом в гастроентерологічному відділенні Хмельницької обласної клінічної лікарні.

З 29 березня 2004 року по 08 квітня 2004 року лікування ОСОБА_4 в гастроентерологічному відділенні Хмельницької обласної клінічної лікарні здійснювалось вже за діагнозом постінфекційний цироз печінки в стадії субкомпенсації, печінково-клітинна недостатність І ступеня, синдром гіперопленізму.

21 грудня 2015 року МОЗ України в межах своєї компетенції, за відповідним зверненням позивача, направило ОСОБА_4 на лікування до «Учреждение здравоохранения «9-я городская клиническая больница» м. Мінськ, Білорусія.

Зазначені обставини підтверджуються випискою з протоколу № 11 засідання Комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон від 21 грудня 2015 року ОСОБА_4 до «Учреждение здравоохранения «9-я городская клиническая больница» м. Мінськ, Білорусія.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що лікарями «Учреждение здравоохранения «9-я городская клиническая больница» м. Мінськ не підтверджено діагнози українських лікарів (виписки з історії хвороби від 11 березня 2016 року № 6236 та від 13 червня 2016 року № 14826), у зв'язку з чим вважає, що в лікувальних закладах України йому було проведено неналежне лікування, чим завдано матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи, що лікування позивача проходило в лікувальних закладах Хмельницької області, а позов пред'явлено до МОЗ України, а також, що судами правильно встановлено, що дії МОЗ України були направлені лише на те, щоб організувати виконання належного лікування ОСОБА_4 шляхом направлення його за належністю до лікувальних закладів, що входить до компетенції МОЗ України, і не пов'язані зі встановленням діагнозів та лікуванням, - правильним є висновок суду про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою, завданою позивачу на його думку неналежним лікуванням лікарями Старосинявської центральної районної лікарні, Хмельницької обласної лікарні, та діями МОЗ України.

Правильним є й висновок апеляційного суду про те, що відповідач при вирішенні питання про направлення ОСОБА_4 на лікування діяв на підставі відповідного письмового звернення позивача, в межах своєї компетенції, а тому відсутні підстави вважати такі дії неправомірними, а також, що такими діями позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів про причинно-наслідковий зв'язок між діями МОЗ України та спричиненою йому матеріальною шкодою.

Відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а у випадках, встановлених законом, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав.

Оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог не посилався на те, що моральна шкода спричинена неправомірними діями МОЗ України, а просив про її відшкодування у зв'язку з неналежним наданням медичних послуг, - з урахуванням встановлених обставин підстави для її відшкодування відсутні.

З огляду на викладене правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права в даній справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга на їх судові рішення є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат