Справа № 453/870/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1801/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Цап П.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 липня 2018 року у справі за позовом Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з участю третьої особи - Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

07.08.2017 року перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області Р. Сірачинський звернувся з позовною заявою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до відповідачів - Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якій просив визнати недійсним рішення Верхньосиньовидненської селищної ради від 23.03.2006 року № 38 «Про передачу земельної ділянки площею 0,10 га у власність ОСОБА_2 у с. Дубина для ведення садівництва»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15.04.2008 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 57; витребувати у ОСОБА_3 та повернути земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою Сколівського районного суду Львівської області, постановленою 03.02.2016 року у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, якою кримінальне провадження відносно останньої за № 0000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності встановлено неналежне виконання ОСОБА_5, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов'язків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та прив'язки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем ОСОБА_2 оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі йому спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання котрої входить с. Дубина, на підставі оскаржуваного рішення було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 78 400 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму.

Зазначив, що спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем ОСОБА_2, який згодом її відчужив відповідачу ОСОБА_3, відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. За таких обставин, прокурор стверджує про незаконність оскаржуваних рішення селищної ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. Відтак, із посиланням на ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 118, 122, 152 та Перехідні положення ЗК України, ст. ст. 378, 388 ЦК України, прокурор змушений звернутися до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки саме до відання останнього на даний час відноситься розпорядження землями державної власності. При цьому, прокурор, із посиланням на норми ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України ставить питання про визнання поважними причини пропуску звернення у суд із даним позовом, так як про порушення прав держави прокуратурі стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому, - з результатів прокурорської перевірки.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 23 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник прокурора Львівської області.

Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду на те, що внаслідок незаконних дій посадової особи Верхньосиньовидненсько селищної ради ОСОБА_5, ОСОБА_6 незаконно отримав у приватну власність земельну ділянку, яка фактично знаходилась за межами населеного пункту, якою Верхньосиньовидненська селищна рада не вправі була розпоряджатися. На даний час ОСОБА_2 за договором дарування від 23.06.2015 року відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 Крім того,суд не надав належної оцінки долученому до позовної заяви викопіюванню з карти роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського підприємства «Карпати» Верхньосиньовидненської селищної ради, згідно якого спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, що підтверджує неправомірність розпорядження такою Верхньосиньовидненською селищною радою.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник прокуратури ОСОБА_7 скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просить скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просить у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представники Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Як встановлено судом, на підставі рішень виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів № 130 від 19.05.1988 року «Про створення садово-городнього товариства» (а. с. 68) та № 176 від 16.06.1988 року «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати»» (а. с. 67), створено садово-городнє товариство "Карпати" із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10,0 га. у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради.

Відповідач ОСОБА_2, вступивши свого часу до членів садово-городнього товариства «Карпати», користувався земельною ділянкою для ведення городництва, за що здійснював плату (внески), що вносилась до Верхньосиньовидненської селищної ради. Зазначені обставини не заперечувались учасниками справи.

Оскаржуваним рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області від 23.03.2006 року № 38 «Про передачу земельної ділянки площею 0,10 га у власність ОСОБА_2 у с. Дубина для ведення садівництва» (а. с. 20), відповідачу ОСОБА_2, як члену вищевказаного садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га, котрою він користувався, для ведення садівництва, тобто без зміни її цільового призначення. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 15.04.2008 року відповідачу ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, що був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 57 (а. с. 21). Право власності оформлене на земельну ділянку уточненою площею 0,12 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення - ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

23.06.2015 року ОСОБА_2 відчужив вищевказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 шляхом укладення 23.06.2015 року договору дарування, котрий був посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюком О.І. та зареєстрований за № 970 (а. с. 27).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

В силу ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб'єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у відповідній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

У свою чергу, розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 01.01.2013 року чинності змін у ЗК України у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а станом на дату винесення оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, генерального плану населеного пункту Дубина не існувало та не існує до цього часу. Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області також не проводилось, прокуратурою суду не надано.

Разом з тим, судом встановлено, що 18.05.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесене кримінальне провадження за № 0000359 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, котре, після тривалого досудового розслідування, скероване до суду із обвинувальним актом відносно ОСОБА_5 - землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області (а. с. 16-20). Зокрема, у провину зазначеній посадовій особі ставилося те, що вона, будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, у період з 2006 по 2009 роки, будучи, відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу», державним службовцем 7-ї категорії, що уповноважена на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, вчинила неналежне виконання службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду та тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. Істотна шкода полягала, серед іншого, і у незаконному вибутті у приватну власність відповідача ОСОБА_2 із земель державної власності земельної ділянки площею 0,1200 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, оскільки така, знаходячись за межами населеного пункту, вибула за рішенням органу місцевого самоврядування, а не за рішенням органу виконавчої влади, внаслідок прийняття уже згаданого вище рішення, котрому, у свою чергу, сприяло погодження землевпорядником меж цієї земельної ділянки, а також відповідної документації із землеустрою.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області, постановленою 03.02.2016 року у справі № 453/82/16-к, провадження № 1-кп/453/15/16 (а. с. 7-8) кримінальне провадження № 0000359 закрито у зв'язку із звільненням обвинуваченої ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, на підставі ст. 49 КК України, тобто у зв'язку із закінченням строків давності. Зазначена ухвала суду набрала законної сили.

Таким чином, єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції котрої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади - на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції котрого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а, отже, орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_3 на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_3, котрі, у свою чергу, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такого висновку суд дійшов, беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у котрих напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення. Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Суд наголошує, що у випадку задоволення позовних вимог у даній справі фактично буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача ОСОБА_2, а згодом і у відповідача ОСОБА_3 виникнуло право на спірну земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_3 права на спірну земельну ділянку, хоча такий не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_5, при передачі йому такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відтак, враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило (а. с. 69), а таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, котра є частиною єдиного масиву площею 10,0 га., була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовувалася спершу відповідачем ОСОБА_2, а згодом і відповідачем ОСОБА_3, а іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками, у цьому масиві за згаданим призначенням.

Відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 38 від 23.03.2006 року «Про передачу земельної ділянки площею 0,10 га у власність ОСОБА_2 у с. Дубина для ведення садівництва» та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого відповідачу ОСОБА_2 15.04.2008 року (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва) та зареєстрованого за № 57, витребування від ОСОБА_3 у державну власність земельної ділянки площею 0,1200 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, слід відмовити.

Наявність підстав для відмови у позові по суті виключає необхідність дослідження судом підстав для відмови у цьому ж позові за спливом позовної давності, у зв'язку з чим оцінка зазначеним обставинам, у тому числі й заяві представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_8 про застосування у справі наслідків спливу позовної давності (а. с. 134-135), судом не надається.

Одночасно, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог по суті у повному обсязі, з відповідачів не підлягають до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.12.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.