ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4613/17
Провадження № 2/210/563/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"20" лютого 2018 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Літвіненко Н. А.,
за участі секретаря судового засідання: Севанян М. Б.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Відділ реєстрації місця проживання громадян ОСОБА_5 комітету Металургійної районної у м. Кривому Розі ради про визнання відповідача таким, що втратив право на житло та зняття його з реєстраційного обліку, -
20 жовтня 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулись позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують на ті обставини, що вони є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_2 зареєстрована в вищевказаній квартирі.
Вказують, що крім ОСОБА_2, в квартирі зареєстрований також її онук відповідач ОСОБА_4
Зазначають, що з червня 2016 року відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, він виїхав з квартири, не залишивши у ній своїх речей. Теперішнє місце проживання відповідача позивачам невідоме.
Ніяких домовленостей щодо збереження права проживання у житловому приміщенні квартири між ними та Відповідачем немає.
Підкреслили, що наявність реєстрації Відповідача у вищевказаній квартирі, позбавляє їх можливості, як основних наймачів, здійснювати право користування та розпорядження квартирою у повному обсязі. Крім того, позивачі вимушені нести зайві витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на двох осіб, включаючи Відповідача, який не проживає у квартирі.
Просять визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 4 у будинку № 16 по пр. Гагаріна в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, що є підставою для зняття його з реєстрації за цією адресою.
Позивачі, кожен окремо, у судове засідання не з'явилися, позивач ОСОБА_2 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.
Представник третьої особи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідач ОСОБА_4, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. З наявного в матеріалах справи зворотного поштового повідомлення вбачається, що повістки про виклик до суду надсилалась відповідачу ОСОБА_4 за адресою його реєстрації, зазначеною в позовній заяві, проте повернулись без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання.
Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, взявши до уваги заяву позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на праві приватної спільної часткової власності належить нерухоме майно, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. (Свідоцтво на право власності на житло № 1043 від 11.11.1994 р., Свідоцтво про право на спадщину за законом серії НВО № 942553 від 03.02.2017 р., Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.02.2017 р.)
Як вбачається з акту мешканців буд. № 16 по вул. пр. Гагаріна у м. Кривому Розі від 12.10.2017 р., затвердженого старшим майстром дільниці № 4 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», відповідач ОСОБА_4 з 06.06.2016 року в АДРЕСА_3 не проживає, кореспонденцію не отримує.
Отже, на даний час у квартирі залишається бути зареєстрованим відповідач по справі ОСОБА_4, який не отримує кореспонденцію за вищевказаною адресою, особистих речей в квартирі не має.
Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу позивачі не чинили. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і даною житловою квартирою не користується. Будучи зареєстрованим у зазначеній житловій квартирі відповідач не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно володіння та розпорядження, відповідно, будучи знятим з реєстрації з квартири, ніяких майнових прав не втрачає.
Натомість, подальша формальна реєстрація Відповідача в житловій квартирі є порушенням прав на безперешкодне користування квартирою позивачами.
Факти викладені в позовній заяві підтверджуються письмовими доказами, актом з місця проживання, іншими довідками.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.
Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником житлового приміщення, залишається зареєстрованим у ньому, однак тривалий час не проживає у квартирі, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю для позивачів, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні.
При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.. 71, 72 ЖК України, 16, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 82, 128, 133, 141, 223, 247, 258, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 4 у будинку № 16 по пр. Гагаріна в місті Кривому Розі Дніпропетровської області.
Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також встановлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Н. А. Літвіненко