Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №326/1283/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Чапланова О.М.
Провадження №22-ц/778/200/18 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 30 червня 2017 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко Валентина Петрівна, про визнання договору дарування недійсним, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: Приморська районна державна адміністрація, яка виконує функції органу опіки та піклування, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко Валентина Петрівна, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа - Приморська районна державна адміністрація, яка виконує функції органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 1992 року вона стала проживати без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1. 23 липня 1997 року вона зареєструвала шлюб зі ОСОБА_6 та продовжувала проживати в цьому будинку. 12.12.2002 року вона була зареєстрована у даному будинку за згодою власника ОСОБА_6. Таким чином, вважає, що набула право користування житловим приміщенням у зазначеному будинку нарівні з власником будинку - ОСОБА_6.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 13.07.2011 року за позовом ОСОБА_6 шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в будинку ОСОБА_6 Проте, останній почав створювати нестерпні умови для проживання, а у березні 2013 року змінив замок на вхідних дверях і перестав пускати ОСОБА_3 у свій дім.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 24.02.2016 року ОСОБА_3 вселена у будинок АДРЕСА_1.

Розуміючи, що її позов буде задоволено, ОСОБА_6 15.02.2016 року навмисне уклав фіктивну угоду з ОСОБА_5, за якою подарував останньому вказаний будинок.

12.04.2016 року Апеляційним судом Запорізької області скасовано рішення Приморського районного суду та ухвалено нове рішення, яким відмовлено їй у задоволенні позову про вселення, оскільки власник ОСОБА_6, подарувавши будинок, втратив право власності на нього, а тому і вона втратила право користування цим будинком.

Таким чином, підставою для позбавлення її права користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 є фіктивна угода у формі договору дарування, укладена 15.02.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Являючись відповідачем по справі за її позовом про вселення, беручи участь у всіх судових засіданнях, ОСОБА_6 зрозумів, що її позов до нього буде задоволений, з метою перешкодити винесенню рішення, за 9 днів до його винесення, уклав фіктивний договір дарування свого будинку ОСОБА_5.

Те, що договір дарування спочатку укладався без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, підтверджується тим, що свій будинок ОСОБА_6 побудував своїми руками для себе і іншого житла він не має, що підтверджується рішенням Приморського районного суду від 23 березня 2013 року.

Враховуючи похилий вік побудувати або купити інший будинок він вже не зможе. Родичів, до яких можна виїхати на постійне проживання, ОСОБА_6 не має. Обдарованого ОСОБА_5 раніше він особисто не знав, з ним не спілкувався і побачив його тільки у нотаріуса при підписанні договору дарування. Таким чином, якби ОСОБА_6 реально подарував будинок, він став би безхатченком, а так і після укладення договору дарування ОСОБА_6 продовжує проживати в даному будинку.

Обдаровуваний ОСОБА_5 також знав, що укладає договір дарування фіктивно, що підтверджується тим, що він раніше особисто ОСОБА_6 не знав і з ним не спілкувався. Після укладення договору дарування ОСОБА_5 ніяких дій на виконання договору не скоював, в будинок не вселявся, речі не завозив, жодного дня в будинку не прожив і в жовтні 2016 року анулював реєстрацію свого місця проживання в даному будинку.

На підставі вищезазначеного просила суд визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1, укладений 15.02.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, внаслідок його фіктивності.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 також звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: Приморська районна державна адміністрація, яка виконує функції органу опіки та піклування, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П., про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у 1997 році вона вселилася у будинок АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї ОСОБА_6 і у липні 1997 року за згодою власника будинку ОСОБА_6 була зареєстрована в цьому будинку.

Проживаючи однією сім'ю з власником будинку ОСОБА_6 та з матір'ю - ОСОБА_3, вона набула право користування житлом у даному будинку нарівні з власником будинку ОСОБА_6.

У вересні 2002 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 і періодично тимчасово проживала за місцем його проживання в м. Бердянську, однак основне її місце проживання залишалося в АДРЕСА_1, де вона була зареєстрована і де знаходились її речі та меблі.

30.07.2008 року у них народилася дочка, яка також була зареєстрована у зазначеному будинку і тому набула право на проживання у цьому будинку, в якому вона не тільки юридично, але і фактично проживала.

У липні 2011 року ОСОБА_6 розірвав шлюб зі ОСОБА_3, а у березні 2013 року змінив замки на вхідних дверях і перестав пускати її з дитиною у свій дім.

З метою уникнути вселення ОСОБА_3 в його будинок, ОСОБА_6 15.02.2016 року уклав з ОСОБА_5 фіктивну угоду - договір дарування, за яким подарував ОСОБА_5 свій будинок.

Відповідно до діючого законодавства перед відчуженням свого будинку за договором дарування ОСОБА_6 був зобов'язаний довести до відома нотаріуса про те, що в його будинку зареєстрована малолітня дитина, яка, як член його сім'ї, придбала право на користування його житлом, а нотаріус, у зв'язку з відсутністю згоди органу опіки та піклування на відчуження, зобов'язаний був відмовити в посвідченні даної угоди і це незалежно від наявності у неповнолітніх дітей іншого житла.

Таким чином, в результаті посвідчення угоди дарування, укладеної 15 лютого 2016 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, була порушена ст.47 Конституції України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», що відповідно до ст. 228 ЦК України дає всі підстави через суд визнати її такою, що порушує публічний порядок, тобто недійсною.

Просила суд визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 укладений 15.02.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, недійсним в зв'язку з його нікчемністю і як такий, що порушує публічний порядок.

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 30 червня 2017 року у задоволенні зустрічних позовів відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є ненадання судом належної оцінки діям ОСОБА_6 який у похилому віці, не маючи близьких родичів дарує єдине житло дальньому родичу ОСОБА_5, з яким раніше не спілкувався. В свою чергу ОСОБА_5 в будинок не заселився, особові рахунки на своє ім'я не переоформив, реєстрацію у даному будинку анулював. Вважають, що це є доказом фіктивності договору дарування.

Крім того, вказують, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_4 з'ясовуючи фактичне місце проживання малолітньої дитини. Судом першої інстанції не взято до уваги, що до 02.03.2016 року не вимагалося обов'язкової відмітки у домовій книзі про місце реєстрації малолітньої дитини, оскільки місце проживання дитини визначалося законом (ч.4 ст. 29 ЦК України), а отже у справі необхідний письмовий висновок органу опіки та піклування.

Учасники справи повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.. 128 ЦПК України ( т.2 а.с.74-78,90).

ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу - Кузьменко В.П. до суду апеляційної інстанції не з'явились, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Представник Приморської районної державної адміністрації, яка виконує функції органу опіки та піклування, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до суду не з'явились, надали суду письмові клопотання про розгляду справи без їх участі ( т.2 а.с.91,93,94).

Відповідно до ст..372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове зсідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Доказами, у відповідності до ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Встановлено, що згідно із свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 15.04.1998 року, виданим на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів за №31 від 20.02.1998 року, житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1, належав ОСОБА_6 на праві особистої власності ( т.1 а.с.118).

Згідно із домовою книгою для прописки громадян, які проживають у АДРЕСА_1, у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_6 - з 22.05.1996 року, ОСОБА_4 - з 17.07.1997 року, ОСОБА_3 - з 12.12.2002 року, ОСОБА_8 - з 16.09.2006 року, ОСОБА_5 - з 06.01.2016 року ( т.1 а.с.11-12).

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 13.07.2011 року, яке набрало законної сили 25.07.2011 року, розірвано шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 ( т.1 а.с.13).

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 26.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.05.2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 за безпідставністю з тих мотивів, що будинок є особистою власністю ОСОБА_6 (т.1 а.с.119-125).

Згідно із договором дарування, посвідченим 15 лютого 2016 року приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Кузьменко В.П., зареєстрованим в реєстрі за № 92, ОСОБА_6 передав безоплатно у власність ОСОБА_5 житловий будинок за АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.116-117).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №53447362 від 17.02.2016 року праві приватної власності ОСОБА_5 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Кузьменко В.П. 15.02.2016 року (т.1 а.с.5-6).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12.04.2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про вселення в житловий будинок з тих мотивів, що після припинення права власності ОСОБА_6 на будинок позивач як член сім'ї, права якого є похідними, також втратила право користування будинком. З новим власником будинку у неї не має родинних та договірних відносин (т.1 а.с.51-52).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції, виходив з того, що ними не доведено належними і допустимими доказами, що укладений ОСОБА_6 договір дарування є фіктивним та порушує права малолітньої доньки ОСОБА_4.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст..202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування будинку від 15 лютого 2016 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що право власності на спірний будинок зареєстровано за новим власником ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, що вказує на прийняття ним дарунка у вигляді спірного будинку, що відповідає положенням ч. 3 ст. 722 ЦК України та п.3.1 , п.3.3 умов спірного договору ( т.1 а.с.7 зворот).

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 зазначала, що договір дарування, укладений 15 лютого 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, є недійсним, оскільки була відсутня згода органу опіки та піклування на вчинення вказаного правочину, з урахуванням проживання у будинку малолітньої особи.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Системний аналіз ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Враховуючи, що власником спірного будинку був ОСОБА_6 та за згодою якого у вказаному будинку були зареєстровані позивачі за зустрічними позовами, правильним є висновок суду першої інстанцій про наявність у ОСОБА_6 права на розпорядження належним йому на праві власності будинком без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Таким чином, суд правильно визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами, надав їм належну оцінку, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовів.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 383 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 30 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено - 19 січня 2018 року

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова