КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 761/3894/2018
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3924/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року,

встановив:

у лютому 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ №1452-к від 26.12.2017 про її звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 27.12.2017, зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного м. Києва від 25 вересня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки на дату звільнення позивача з роботи у відповідача була відсутні відмова СБ України у наданні допуску до державної таємниці, у посадових обов'язках позивача була відсутні положення про необхідність роботи з відомостями, які становлять державну таємницю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Лукяненко Є.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Третя особа по справі - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України повідомлено належним чином про дату, час та місце судового засідання, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, в зв'язку з чим колегія суддів вважала можливим розглядати справу у відсутність представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представників відповідача - Лукяненко Є.В., Болдирєвої С.В. та Дворянчук Л.М., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з 16.06.2017 працювала у відповідача на посаді заступника директора з персоналізації документів, з 29.08.2017 - на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації. 26.12.2017 її було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважала незаконним, оскільки її не було попереджено про наступне звільнення, не було запропоновано всі вакантні посади, не повідомлялось про відмову у наданні доступу до державної таємниці, у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості оскаржити таку відмову у судовому порядку, покладені на неї обов'язки не вимагали доступу до державної таємниці, в подальшому назва посади, яку вона займала двічі змінювалась, було включено вимоги щодо наявності допуску до державної таємниці, однак ці вимоги були необґрунтовані. Тому вона просила визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити її на посаді з 27.12.2017, зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до її трудової книжки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного м. Києва від 25 вересня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи було здійснено з дотриманням норм КЗпП України, а тому відсутні підстави для її поновлення на роботі, та відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення стст. 5-1, 40, 49-2, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Закону України «Про державну таємницю».

Як видно з матеріалів справи, на підставі наказу №569-к від 16.06.2017 позивач була з 16.06.2017 прийнята на посаду заступника директора з персоналізації документів. Призначення позивача на посаду було погоджено Міністерством економічного розвитку та торгівлі листом №2202-15/19029-07 від 07.06.2017.

Згідно з Посадовою інструкцією заступника директора з персоналізації документів, яка була затверджена 17.07.2017, в п. 4.8. було передбачено відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю. З вказаною Посадовою інструкцією позивач була ознайомлена 17.07.2017.

До даної Посадової інструкції були внесені зміни і 18.08.2017 Посадова інструкція заступника директора з персоналізації документів була затверджена в новій редакції, з якою позивач була ознайомлена 21.08.2017. В п. 4.8. інструкції також містилось положення про відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю.

Згідно наказу №879-к від 29.08.2017 позивача було переведено на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації. Переведення позивача на вказану посаду було погоджено Міністерством економічного розвитку та торгівлі листом №2202-15/29670-08 від 22.08.2017.

Наказом №1018-к від 25.09.2017 було внесено зміни до штатного розпису та скорочено з 25.09.2017 посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, введено посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів. З даним наказом позивач була ознайомлена 25.09.2017.

Згідно з Посадовою інструкцією заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів, яка була затверджена 11.10.2017, в п. 4.8 якої також було передбачено відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю.

Тому доводи представника позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, про те, що в Посадових інструкціях посад, на яких працювала ОСОБА_3, не було зазначено положень про необхідність роботи з відомостями, які становлять державну таємницю, є безпідставним. Зазначена вимога не відноситься до кваліфікаційних вимог. Необхідність наявності допуску до державної таємниці містилась також в Посадовій інструкції заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів, про переведення на яку 05.10.2017 подавала заяву позивач.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

14.12.2017 на адресу відповідача надійшов лист Служби безпеки України про відмову у наданні доступу до державної таємниці. Того ж дня - 14.12.2017 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі відповідачем було направлено запит на погодження звільнення позивача із займаної посади через відмову Служби безпеки України надати допуск до державної таємниці. 20.12.2017 таке погодження надійшло на адресу відповідача. Наказом №1452-к від 26.12.2017 ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади, яка вимагає доступу до державної таємниці, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про те, що лист Служби безпеки України від 13.12.2017, в якому відмовлено у наданні допуску ОСОБА_3 до державної таємниці, в матеріалах справи відсутній, висновку суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для скасування рішення суду. В судовому засіданні при розгляді справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача було надано для огляду оригінал листа Служби безпеки України за вихідним №8/2/4-11019 від 13.12.2017, який надійшов відповідачу 14.12.2017 та зареєстрований за вх. №83-03 ДСК в якому відмовлено ОСОБА_3 у наданні допуску до державної таємниці. Оскільки вказаний лист містить гриф «Для службового користування», копія вказаного листа до матеріалів справи не приєднувалась.

Посилання позивача на лист Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України, який був направлений на її ім'я 27.04.2018 №26/2/1-6805, в якому вказується, що лист про відмову у наданні допуску до державної таємниці було надіслано до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» з виготовлення цінних паперів» 23.01.2018 не може бути підставою для висновку про незаконність її звільнення, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що 14.12.2017 до відповідача надійшов лист Служби безпеки України від 13.12.2017 щодо відмови у наданні допуску до державної таємниці. Розбіжності щодо даних про надходження до відповідача листів від Служби безпеки України не є предметом перевірки в межах даної справи, а можуть бути встановлені при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 до Служби безпеки України про оскарження відмови у наданні допуску до державної таємниці, яка наразі перебуває у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що займані нею посади не потребували допуску до державної таємниці, однак це є безпідставним, оскільки в посадових інструкціях посад, на яких працювала позивач, було зазначено відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю, і позивач визнала, що вона заповнювала відповідну анкету.

В ст. 1 Закону України «Про державну таємницю» передбачено, що допуском до державної таємниці є оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації. Згідно ст. 5 вказаного Закону забезпечення охорони державної таємниці відповідно до вимог режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, діяльність яких пов'язана з державною таємницею, покладається на керівників зазначених органів, підприємств, установ і організацій. Підстави для відмови у наданні допуску до державної таємниці закріплені в ст. 23 даного Закону. В ст. 25 вказаного Закону передбачено право громадянина оскаржити рішення про відмову у наданні допуску до державної таємниці, однак в КЗпП України звільнення працівника з цієї підстави не ставиться в залежність від результату такого оскарження.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Згідно ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції було надано довідку щодо відсутності на підприємстві вакантних посад, які б відповідали освіті та кваліфікації позивача та не потребували б допуску до державної таємниці.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді