Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 755/2720/16-ц

провадження № 61-1411 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2016 року у складі судді Катющенко В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») подано позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви №DNH4KP97780033, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 470 грн 00 коп. зі сплатою 2,09 % на місяць строком 12 місяців, тобто до 22 червня 2007 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 грошових зобов'язань за кредитним договором станом на 19 січня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 8 974 грн 76 коп., яку банк просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника, а також не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів ОСОБА_3, підписуючи заяву.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази відкриття рахунку на ім'я ОСОБА_3, а також виписки за рахунком, з якої можливо було б простежити рух коштів на рахунку та перевірити наявність або ж відсутність заборгованості. Акт прийому - передачі товару, товарний чек та рахунок №001 від 23 червня 2006 року не можуть бути належними чи допустимими доказами заборгованості, оскільки вони свідчать лише про придбання ОСОБА_3 мобільного телефону Nokia 6280.

У листопаді 2016 року представником ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренком Н. В. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що суди не надали належної оцінки тому факту, що відповідач скористався кредитними коштами у розмірі 2 470 грн шляхом придбання мобільного телефону Nokia 6280.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з Дніпровського районного суду м. Києва.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 23 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви №DNH4KP97780033, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 470 грн 00 коп. зі сплатою 2,09 % на місяць строком 12 місяців, тобто до 22 червня 2007 року, в обмін на зобов'язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки, в обумовлених у заяві та Умовах, строки, тa комісію. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у сумі 235 грн 27 коп. яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно з Умовами.

Згідно із заявою позичальника зазначений кредитний договір ОСОБА_3 уклав для придбання мобільного телефону Nokia 6280, вартість якого складала 2 120 грн 00 коп.

Заявою позичальника від 23 червня 2006 року № DNH4KP97780033 передбачено, що позичальник доручає банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання у розмірі 1 900 грн 00 коп. на поточний рахунок підприємства торговельно-сервісної мережі СПД ОСОБА_6, а також комісію компанії, зазначену в п. 2.2. Умов.

Відповідно до вказаної заяви позичальник ОСОБА_3 виразив свою згоду, що ця заява разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами, тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131,132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України(у редакції, що була чинною на час ухвалення рішень), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Однак, вирішуючи спір, суд не врахував вищевказаних положень закону, чим порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог було надано акт прийому-передачі товару, товарний чек та рахунок від 23 червня 2006 року.

При цьому апеляційний суд, відхиляючи цей доказ, необґрунтовано та без достатніх правових підстав вказав на те, що ці докази свідчать лише про придбання товару ОСОБА_3

Суд вважає такі висновки передчасними, оскільки суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що акт прийому-передачі товару від 23 червня 2006 року та заява ОСОБА_3 про отримання кредиту має один і той же номер № DNH4KP97780033, що свідчить про те, що позивач в силу вимог процесуального законодавства надав суду докази, які підтверджують надання позичальнику коштів на придбання мобільного телефону Nokia 6280.

Крім того, наявність у ПАТ КБ «ПриватБанк» копій первинних бухгалтерських документів від СПД ОСОБА_6 додатково підтверджують, що саме позивачем було надано кошти на придбання товару.

Вирішуючи спір, суди також виходили з того, що між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини, проте суд критично ставиться до вказаних висновків, оскільки суд першої інстанції ухвалив заочне рішення у зв'язку з неявкою відповідача, і, як наслідок ОСОБА_3 не міг заперечувати факт укладення з позивачем кредитного договору та підписання заяви про приєднання до Умов.

В силу частини 2 статті 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона виходячи зі своїх інтересів не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наведеного вбачається, що у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Разом з тим у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_3 звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Тарифами банку.

При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Суд також звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Суд вважає за необхідне вказати також на те, що судом першої інстанції було порушено порядок постановлення заочного рішення.

Так, ухвалюючи заочне рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини своєї неявки, тому неявку відповідача в судове засідання суд визнав неповажною і дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Однак поза увагою суду залишилися приписи частини четвертої статті 169 ЦПК України2004 року, згідно з якою у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, неявка відповідача в судове засідання, призначене на 10 травня 2016 року, не була повторною, тому у суду не було підстав розглядати цього дня указану справу за відсутності відповідача, якого взагалі не було повідомлено про розгляд справи, і постановляти заочне рішення.

Розглянувши справу за відсутності відповідача, суд порушив його права на учать у судовому процесі.

Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо порядку постановлення заочного рішення, а також щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а апеляційний суд вказаних порушень не виявив і не надав їм належної правової оцінки, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, вирішуючи спір на підставі чинного на той час ЦПК України 2004 року, суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик