Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_3 про витребування майна з чужого володіння. Свої вимоги мотивувала тим, що 17 червня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/6571/16-ц було визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., за реєстровим номером № 4380. Однак позивач не може реалізувати своє право власності, оскільки відповідач та члени її сім'ї позбавляють позивача можливості користуватися спірною квартирою. У зв'язку з чим просить витребувати у відповідача квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

28 лютого 2017 року ухвалою суду у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено.

26 травня 2017 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Крім того, 26 травня 2017 р. прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_3 про витребування майна з чужого володіння. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстрована, однак не проживає позивач. У зв'язку з чим просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Під час підготовчого судового засідання позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1. Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1. Мотивувала збільшені вимоги тим, що під час розгляду справи змінилися обставини - позивач вселилася у спірну квартиру.

29 травня 2017 року ухвалою суду виправлено описку в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивача - ОСОБА_5 про зупинення провадження у справі: у ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва правильно зазначити «клопотання представника позивача - ОСОБА_5» замість неправильного «клопотання відповідача ОСОБА_1».

02 листопада 2017 року ухвалою суду у задоволенні заявленого клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про відвід судді відмовлено.

27 грудня 2017 року ухвалою суду у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про забезпечення позову про відмовлено.

16 серпня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

13 грудня 2018 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_3 про витребування майна з чужого володіння залишено без розгляду.

Крім того, 13 грудня 2018 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки не повідомила.

Судова повістка про виклик позивача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - "за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.

За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 192-196, 197-198, 231, том 1).

У спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та ОСОБА_7 (а.с.17, том 2).

Позивач просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 скористалася своїм правом подачі відзиву на зустрічний позов, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки триває судовий розгляд справи за № 755/6571/16-ц у цивільній палаті Верховного суду щодо права власності на цю вартиру, право власності відповідача на спірну квартиру є похідним від права власності позивача.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_2, позивач зареєстрована у спірній квартирі.

За встановлених обставин відповідач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності, тому позовні вимоги про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, підлягають задоволенню повністю.

Відповідач просила про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Підставою для виселення зазначено порушення позивачем її права власності на зазначене житлове приміщення.

Між сторонами виник житловий спір, тому предметом доказування є відсутність права на житло або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

На підтвердження позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідач надала договір про допомогу помічника від 04 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, місце виконання договору є зареєстроване місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.172-173, том 1), заяву до Дніпровського управління поліції від 27 грудня 2017 року про рейдерське захоплення квартири (а.с.178-180, том 1), заяву до Дніпровського управління поліції від 29 січня 2018 року про загрожу життя, порушення недоторканності житла, порушення прав власності на житло (а.с. 181-182, том 1), листи Дніпровського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві щодо розгляду заяв від 04, 05 та 17 січня 2017 року, 21 вересня 2017 року та 22 лютого 2018 року (а.с. 187-191, том 1).

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 скористалася своїм правом подачі відзиву на зустрічну похзовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження позовних вимог про виселення позивача. Відповідач заважає проживанню позивача, викидає її речі. Тому позивач потребує цілодобової допомоги фізично сильної людини.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.116 цього кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1,3 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом встановлено, що відповідач є власником квартири № 39, що розташована за адресою: м. Київ, проспект Гагаріна, 20-а та проживає за цією адресою. Позивач не є членом сім'ї відповідача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з відповідачем і ведуть з ним спільне господарство, відповідач і позивач не мають взаємних прав та обов»язків, між позивачем і відповідачем договір найму вказаного житла не укладався.

За встановлених обставин, суд вважає, що є реальна небезпека порушення права власності позивача зі сторони відповідача у подальшому.

Спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем, не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Тому позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення підлягають задоволенню повністю: Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

За встановлених обставин зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення підлягає задоволенню повністю: визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1. Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Під час звернення до суду з зустрічним позовом позивачем сплачено судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у загальному розмірі 1256 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1256 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, ч. 1 ст. 109, 116, 150, 156 ЖК України, п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою:АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 1256 (одна тисяча двісті п»ятдесят шість) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2018 року.

Суддя Н.Є. Арапіна