Справа № 345/4199/13-ц
Провадження № 22-ц/779/183/2018
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач),

суддів: Василишин Л.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калуського міськраойнного суду від 29 листопада 2017 року ,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом і з врахуванням уточнених позовних вимог зазначав, що з 1993 року по травень 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 За час перебування у шлюбі сторони придбали нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 112,5 м.кв. згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2006 року, а в подальшому переобладнали дане приміщення під магазин. Посилаючись на те, що дане приміщення було придбане за кошти, які належали йому особисто, а саме кошти, отримані ним від продажу акцій, а тому приміщення по АДРЕСА_2 належить йому на праві особистої приватної власності, вказує, що сторони вели спільний бізнес, хоча оформлена приватним підприємцем була лише відповідач ОСОБА_3, просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, площею 112,5 кв.м., припинити право власності на вказане нежитлове приміщення за відповідачкою ОСОБА_3, визнати спільним майном подружжя товар, який знаходиться в магазині, присудивши йому половину вартості товарної продукції у розмірі 283 341,80 грн.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву і зазначала, що за час перебування сторін у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу від 21.01.2011 року ОСОБА_1 була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що дана квартира була придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна задоволено частково. Постановлено визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 112,5 кв.м., вартістю 2 338 200,00 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю вартості спільного майна подружжя в сумі 1 169 100,00 грн та 3 441,00 грн. сплаченого судового збору. В решті позову відмовлено.

Цим же рішенням задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Проведено поділ квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири по АДРЕСА_1, загальною вартістю 505 845,00 грн., вартістю 1/2 частини 252 922,50 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 763,00 грн. cплаченого судового збору та 3000,00 грн. витрат за надання правової допомоги.

На дане рішення представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового по суті позовних вимог, в зустрічному позові відмовити, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, спірний магазин, що знаходиться на АДРЕСА_2 та однокімнатна квартира АДРЕСА_1 були придбані ним у шлюбі, проте за особисті кошти, що належали йому ще до шлюбу, зокрема на гроші після продажу приватизаційних чеків, куплених в 1992 році, а шлюб укладений в 1993 році. Крім того вказує, що товар, який знаходиться в спірному магазині, повинен бути поділений порівно, а згідно висновку №1332 судової товарознавчої експертизи від 24 червня 2014 року вартість продукції складає 566 683 грн, вважає що 283 341 грн 80 коп слід стягнути з ОСОБА_3 на його користь.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участі у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Частково задовольняючи первинний позов ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 зареєстрована, як суб'єкт підприємницької діяльності, спірне нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 використовується нею для здійснення підприємницької діяльності, а тому на підставі положень ст.71 СК України, за ОСОБА_3 слід визнати право власності на дане приміщення. При цьому з ОСОБА_3 слід стягнути грошову компенсацію на користь позивача-відповідача ОСОБА_1, враховуючи різницю у вартості спільного майна, виходячи із вартості 1/2 нежитлового приміщення по АДРЕСА_2. Крім того, відповідно до висновку оціночно-будівельної судової експертизи №026/08/2017 від 04.08.2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на час проведення експертизи становить 505 845,00 грн, підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не має, тому частки кожного із подружжя є рівними. Поділ квартири по АДРЕСА_1, як спільного майна подружжя, слід провести, визнавши за кожним із них право на 1/2 частину даної квартири, загальною вартістю 505 845,00 грн., вартістю 1/2 частини 252 922,50 грн. Однак, повністю з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в частині визнання права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_3 та стягнення з неї грошової компенсації за частку, належну бувшому чоловіку, не відповідає.

Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони з 28.08.1993 року по 23 травня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2011 року шлюб між ними було розірвано (т.1 а.с.8-9).

Також встановлено, що перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_3 27.12.2006 року за письмовою, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення площею 112,5 м.кв., що знаходяться в АДРЕСА_2, а ОСОБА_1 у такому ж порядку придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу (т.1 а.с.10, 91-92). При укладенні згаданих угод жоден із подружжя не зазначав, що об'єкти нерухомості придбаваються тільки за особисті кошти.

Надані ОСОБА_1 копії договорів купівлі-продажу цінних паперів свідчать лише про продаж позивачем належних йому акцій.

Проте не заперечуючи цього факту, суд не вважає доведеним факт придбання спірних об'єктів, виключно за особисті кошти ОСОБА_1 в тому числі, виключно і за кошти, виручені від продажу акцій. Зокрема, сторона не представила доказів, які б вказували, що нежитлове приміщення та квартира придбано тільки за особисті кошти ОСОБА_1

Тому слід вважати, що сторона позивача не довела обставини, на які вона посилається щодо доведення свого права власності на нежитлове приміщення та заперечення за зустрічним позовом щодо права власності на однокімнатну квартиру. У зв'язку із цим колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно має правовий режим спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Як зазначено в правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Отже, майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна.

Однак, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає спір на підставі позову та в межах заявлених позовних вимог.

В даному випадку, вирішуючи спір, суд не врахував, що за змістом позову, ОСОБА_1 пред'явив позовну вимогу тільки про визнання за ним права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, площею 112,5 кв.м., оскільки вважав, що таке придбано виключно за його кошти.

ОСОБА_3 у зустрічному позові заклала також тільки одну вимогу- про визнання права власності на 1/2 однокімнатної квартири АДРЕСА_1, як спільного майна подружжя.

При цьому, жодна із сторін не заявляла вимог про здійснення поділу нежитлового приміщення, виділення в натурі частки, стягнення грошової компенсації за частку, кошти на депозит суду не вносилися і ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за половину згаданого нежитлового приміщення не погоджувався. Таким чином, підстав вирішувати спір про майно фізичної особи-підприємця, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя у суду не було, оскільки в такій якості воно не було предметом спору .

Отже, стягуючи в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за його частку нежитлового приміщення, суд фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги про виділ частки у грошовому виразі останній не заявляв.

Частково задовольняючи первісні позовні вимоги, судом першої інстанції за ОСОБА_3 було визнано право власності на все нежитлове приміщення та зобов'язано її виплатити ОСОБА_1 різницю вартості спільного майна подружжя в сумі 1 169 100,00 грн. При цьому право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спірного приміщення припинено не було.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Для забезпечення вимог статті 1 Протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосованого законодавства (справа Серявин та інші проти України). Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (справа Щокін проти України).

Ухвалюючи рішення про визнання права власності за відповідачкою, судом першої інстанції не було враховано, що згідно із ч.5 статті 71 СК України, ч.2 ст.365 ЦК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

В матеріалах справи відсутні документальні докази того, що ОСОБА_3 було внесено відповідну грошову суму, яка б становила половину дійсної ринкової вартості спірного нежитлового приміщення, на депозитний рахунок суду. В засіданні апеляційного суду відповідачка ствердила, що кошти для компенсації позивачу вартості частки згаданого вище приміщення на депозит суду вона не вносила. Більш того ОСОБА_3 апеляційному суду пояснила, що вона бажала тільки, щоб суд все спірне майно поділив порівну.

Згідно зі ст.11 ЦПК України (чинного на момент ухвалення рішення ) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_1, вийшов за межі позовних вимог, чим допустив істотне порушення норм процесуального права.

Припиняючи ж фактично право ОСОБА_1 на частку у спільному майні, набутому в шлюбі, без реального забезпечення виплати йому грошової компенсації в розмірі дійсної ринкової вартості належної йому частки, місцевим судом було порушено норми матеріального права.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції у зазначеній частині не є законним і обгрунтованим. Тому в цій частині воно підлягає до скасування з постановленням у названій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 112,5 кв.м., вартістю 2 338 200,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю вартості спільного майна подружжя в сумі 1 169 100,00 грн та тягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3441,00 грн. сплаченого судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 112,5 кв.м., вартістю 2 338 200,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2018 року.

Головуючий В.Д. Фединяк

Судді: Л.В. Василишин

В.А. Девляшевський