Справа № 570/3604/17
Номер провадження 6/570/1/2018
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) подання головного державного виконавця про визначення частки майна боржника,

в с т а н о в и в:

для забезпечення виконання зведеного виконавчого документу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики головний державний виконавець Павелко Л.М. у поданні від 29 серпня 2017 року, яке було уточнене, просить визначити майно дружини ОСОБА_1 в майні її чоловіка ОСОБА_2, яке нажите ними за час перебування в шлюбі, як 1/2 частку цього майна, зокрема, 1/2 частину незданого в експлуатацію житлового будинку № 13 по вул.Весняній в с.Велика Омеляна Рівненського району Рівненської області та 1/2 частину автомобіля DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Всіх учасників цивільного процесу належним чином повідомлено про час і місце розгляду подання. Боржник, її чоловік та стягувач ОСОБА_3 до суду не з»явилися, головний державний виконавець та стягувач ОСОБА_4 у поданих до суду заявах просять подання розглянути у їх відсутність та його задоволити. Беручи до уваги те, що їх явка не є обов"язковою, зважаючи на встановлені строки розгляду подання, суд дійшов висновку про можливість розглянути подання у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як встановлено судом, у провадженні Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 10 березня 2016 року в сумі 20 000 доларів США, процентів за час прострочення виконання грошового зобов"язання в сумі 1 520 доларів США 82 центи, сплачений судовий збір у розмірі 5 679 грн. 67 коп. /№570/4059/16-к від 25 січня 2017 року/ та на користь ОСОБА_3 155 798 грн. 00 коп./№570/973/16-к від 09 червня 2017 року/.

Боржник добровільно рішення суду не виконує, під час перевірки його майнового стану, майна, яке б належало йому на праві приватної власності, не виявлено. Проте встановлено, що набутий за час шлюбу незданий в експлуатацію житловий будинок № 13 по вул.Весняній в с.Велика Омеляна Рівненського району Рівненської області та автомобіль DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуск,право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2, є спільним сумісним майном подружжя, а тому й просив визначити його 1/2 як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Відповідно до акту опису і арешту майна від 23 серпня 2016 року на вказану нерухомість боржника державним виконавцем накладено арешт відповідно до ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2016 року в порядку забезпечення цивільного позову ОСОБА_4 Зауважень від боржника та її чоловіка не поступило.

Згідно повідомлення від 30 червня 2017 року наявний актовий запис про шлюб між ОСОБА_2 та Козійчук /прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_2/ ОСОБА_5 від 02 серпня 2003 року № 13.

Станом на 24 листопада 2017 року за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, проживаючим ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований транспортний засіб DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст.18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-785цс15 від 06 липня 2015 року визначено, що положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконанню рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні унормовано положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п.1 ч.2 ст.11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до ст.32 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням. Відповідно до п.6 ст.48 Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідно до положень ч.1 ст.355, ч.1 ст.356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст.ст.364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 ЦК України.

При вирішенні питання суд врахував, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст.379 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду. Системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу. Власники, які вважають, що у зв'язку зі зверненням стягнення на майно боржника у випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, порушені їх майнові права у виконавчому провадженні, у зв'язку з накладенням арешту на майно, мають право звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення його з-під арешту.

За таких умов суд приходить до переконання, що державним виконавцем надані належні і достатні докази, які свідчать про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності боржнику, тому клопотання підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, керуючись ст.443 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», суд

у х в а л и в:

задоволити подання головного державного виконавця про визначення частки майна боржника.

Визначити майно дружини ОСОБА_1 в майні її чоловіка ОСОБА_2, яке нажите ними за час перебування в шлюбі, як 1/2 частку цього майна, зокрема, 1/2 частину незданого в експлуатацію житлового будинку № 13 по вул.Весняній в с.Велика Омеляна Рівненського району Рівненської області та 1/2 частину автомобіля DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п"ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кушнір Н.В.