Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 457/1603/14-ц

провадження № 61-3110 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., КратаВ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко Анжела Дмитрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 березня 2015 року у складі судді Марчука В. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року у складі колегії суддів Копняк С. М., Кабаля І. І., Монастирецького Д. І.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 грудня 2016 року справу № 457/1603/14-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 457/1603/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є людиною з інвалідністю першої групи. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 01 лютого 2007 року був визнаний недієздатним, а його опікуном призначено рідного брата ОСОБА_4

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 квітня 2014 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 01 лютого 2007 року скасовано та поновлено його цивільну дієздатність.

Після поновлення дієздатності він звернувся до суду з заявою про продовження строку на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та під час розгляду справи дізнався, що остання 30 липня 2013 року подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 його брату ОСОБА_4

Вважає, що укладення цього договору не відповідало внутрішній волі матері, оскільки вона перебувала у тяжкому фізичному стані у зв'язку зі станом здоров'я, а відповідач використав цей стан та ввів її в оману.

Посилаючись на вищевикладені обставини, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30 липня 2013 року між його матір'ю ОСОБА_6 та братом ОСОБА_4

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 20 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що на момент укладення договору дарування, ОСОБА_6 була введена в оману щодо істотних умов правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України для визнання оспорюваного договору недійсним, та, врахувавши висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 27 січня 2016 року № 46, виходив із того, що ОСОБА_6 на момент укладення договору дарування 30 липня 2013 року усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме стаття 224 ЦК України, та порушено норми процесуального права, зокрема статті 10, 12 ЦПК України.

Зазначав, що судами не взято до уваги його пояснення про те, що його мати ОСОБА_6 в момент укладення оспорюваного договору була хвора і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, безпідставно відхилені його клопотання про допит у якості свідків його брата ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Скрипченко А. Д., не запрошено адвоката із центру безоплатної правової допомоги для захисту його інтересів, а також відхилено клопотання про проведення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на житло НОМЕР_1, виданого 25 січня 1995 року Відділом приватизації державного житлового фонду при Трускавецькому міськвиконкомі та зареєстрованого в Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_6, яка є матір'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, належала квартира АДРЕСА_1.

25 листопада 2003 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно з яким вищезазначену квартиру заповіла своєму сину ОСОБА_4

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 01 лютого 2007 року було обмежено дієздатність ОСОБА_3, а його опікуном призначено рідного брата ОСОБА_4

На підставі договору дарування від 13 липня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А. Д. і зареєстрований у реєстрі за № 872, вказану вище квартиру ОСОБА_6 подарувала своєму сину ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 квітня 2014 року за заявою ОСОБА_4 скасовано рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 01 лютого 2007 року про визнання недієздатним ОСОБА_3 та поновлено цивільну дієздатність останнього на підставі частини третьої статті 76 ЦК України, частини четвертої статті 241 ЦПК України.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на норми статті 230 ЦК України та на те, що укладення договору дарування не відповідало внутрішній волі матері, оскільки вона була хвора й за станом здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відповідач використав цей стан та ввів її в оману.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених частиною першої статті 215 ЦК України.

За умовами частини першої статті 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину, навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача, на момент укладення договору дарування, умислу та введення в оману ОСОБА_6, а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

У силу частини третьої статті 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, причиною смерті є ішемічна хвороба серця.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_3 не довів обставин, на які посилався, як на обґрунтування своїх вимог, зокрема суду не надано доказів введення його матері в оману з боку відповідача на момент укладення оспорюваного договору.

При посвідченні угоди нотаріусом перевірено дієздатність осіб та роз'яснено всі умови його укладення (статті 182, 717, 720, 722, 727, 728 ЦК України). Сторонами правочину засвідчено, що він не носить фіктивний характер, не є удаваним і не вчинений під впливом тяжкої обставини, помилки, обману чи насильства.

Аргументи скарги про те, що суд відхилив клопотання про проведення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи з метою з'ясування всіх обставин справи, колегія суддів відхиляє, оскільки судом розглядалась справа у межах заявлених позовних вимог і перевірялась наявність підстав для визнання правочину недійсним за статтею 230 ЦК України.

Аргументи скарги ОСОБА_3 про те, що судом порушено його право на безоплатну правову допомогу, колегія суддів також відхиляє, оскільки позивач не був позбавлений такого права й користуватися послугами адвоката ОСОБА_7., який представляв його інтереси.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 березня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат