АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 640/7084/16-ц

Провадження № 22-ц/790/4088/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2018 року в складі судді Зуба Г.А.,

в с т а н о в и в:

29 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2, який в подальшому уточнив, в якому просив визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_4 на користь відповідача, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, складений 15 вересня 2015 року та зареєстрований 16 вересня 2015 року.

Доводи позовної заяви мотивовані тим, що батько позивача ОСОБА_4 останні роки свого життя проживав окремо від позивача, проте позивач підтримував його та надавав фінансову допомогу по догляду, але нова сім'я, в якій батько проживав, перешкоджала в цьому, та в останню його зустріч з батьком, здавалося, що останній був подавленим.

Крім того, батько тяжко хворів на онкологічне захворювання, та позивачеві здалось, що він відчуває тиск з боку своєї дружини та її сина.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_4 помер. Після цього, позивач дізнався, що приблизно 17 жовтня 2015 року його батька здали у хоспіс, що працює на базі Харківської міської клінічної багатопрофільної лікарні №17.

Реалізуючи своє право на спадщину, позивач звернувся до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, де як стало відомо, була відкрита спадкова справа державним нотаріусом ОСОБА_5, яка в подальшому повідомила позивача про наявність заповіту від 15 вересня 2015 року на ім'я відповідача.

Проте, позивачеві було відомо, що у батька із відповідачем стосунки були погані, вони сварились, тому не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на його ім'я, тому позивач вважає, що даний заповіт був складений під впливом обману, помилки або в момент його вчинення ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Тому, позивач вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження ОСОБА_4 на випадок його смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі, оскільки був укладений під час тяжкої хвороби, постійно знаходився під тиском, та самостійно підпис не поставив, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення особи.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, зазначав, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження ОСОБА_4 на випадок його смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, ОСОБА_4, яке повинне відповідати його внутрішній волі.

Чинним законодавством передбачено час складання заповіту, що закріплено в статті 1247 Кодексу та час посвідчення заповіту, що відображається у посвідчу вальному написі, встановленому додатком № 25 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5. Із матеріалів справи випливає, що час складання заповіту становив: початок дії 16-00 год., кінець 17-10 год. 16 вересня 2015 року, а час складання довіреності 16-50 год. 16 вересня 2015 року, тобто ці документи складались одночасно. Більше того, в заповіті стоїть дата 15 січня 2015 року. Згідно пункту 1.3 параграфа 9 Наказу № 296/5 від 22 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Вказаний припис не був виконаний і вказує на певні розбіжності, як з показами свідків так і вказує на ознаки підробки.

Пунктом 1.8 Наказу № 296/5 від 22 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» встановлено, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Із показів свідків достеменно встановлено, що заповіт було підписано ОСОБА_6 за дорученням нотаріуса, якого обрала саме вона.

Частиною 5 пункту 1.11 Наказу 296/5 від 22 лютого 2012 року встановлено, що свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому, - ця вимога також не була виконана.

Враховуючи особливості складених документів, випливає, що одночасне вчинення двох цих дій неможливе. Однак можливо припустити той факт, що з метою введення ОСОБА_4 в оману, враховуючи його фізичний стан, вчинялись дві різні за змістом дії одночасно. Загалом можливо, що ОСОБА_4 вважав, що він бере участь у складанні довіреності, про яку ніхто із свідків, що були присутні під час вчинення дії не згадав. Факт приховування вчинення іншої дії одночасно із заповітом свідчить про недобросовісність свідків. Хоча формально питання задавались про те, яку конкретно дію вчиняли зазначені особи.

Зазначені факти не знайшли свого відображення в судовому рішенні. Судом першої інстанції не проаналізовано ані довіреність від 16 вересня 2015 року, ані заповіт із датою вчинення 15 січня 2015 року. Не співставлено факт одночасного вчинення нотаріальних дій.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.

Свої доводи мотивує тим, що порушення норм процесуального права, які позивач вважав порушеними, може бути підставою для скасування або зміни рішення, тільки якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Яким чином дослідження матеріалів справи та допит свідків у 2017 році могло вплинути на дієздатність заповідача у день складання заповіту у 2015 році не зрозуміло.

При цьому, недієздатність ОСОБА_4 в момент складання заповіту була єдиною підставою, за твердженням представників позивача, для визнання заповіту недійсним і саме в зв'язку з цим 05 грудня 2016 року судом і було призначено посмертну (заочну) судово-психіатричну експертизу.

Позивачем у своєму позові та представниками позивача у судових засіданнях так і не було повідомлено суд про те, про який обман (з боку кого) та про яку помилку заповідача йшлося у позові.

Висновком посмертної (заочної) судово-психіатричної експертизи від 06 квітня 2017 року за № 284 було встановлено, що вирішити питання відносно психічного стану ОСОБА_4 на період підписання заповіту не видається можливим через відсутність достатньої медичної документації.

Ухвалами суду першої інстанції було витребувано медичну документацію, та ухвалою суду від 08 лютого 2018 року по справі було призначено посмертну (заочну) судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 326 від 11 квітня 2018 року ОСОБА_4 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання заповіту, 16 вересня 2015 року хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв, та був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_4 до дня своєї смерті не змінював та не скасовував заповіт, хоча мав таку можливість.

Суд першої інстанції, оцінивши надані до суду докази по справі, дійшов до правильного висновку про відсутність сумнівів у поясненнях свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які дійсно є послідовними і не протирічать один одному.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність у позивача саме припущень щодо обґрунтування позовних вимог, оскільки позивач сам висловлював припущення, зазначаючи про те, що йому здавалося про наявність тиску на батька.

Зміст апеляційної скарги дає підстави стверджувати про маніпулювання позивача показаннями свідків та судом, оскільки скарга складена виключно витягами з контексту показань свідків, а наведені причини для скасування заповіту не є безспірними, оскільки дійсно нотаріусом була допущена помилка у даті складання заповіту, але і журнал виклику, і реєстрація заповіту відбулася саме 16 вересня 2015 року, що не оспорювало ся та не оспорюється позивачем.

ОСОБА_2 зазначав, що наявність помилки у даті складання заповіту ніяким чином не могла вплинути на волевиявлення ОСОБА_4

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із положень статей 203, 225, 229, 230, 1257 ЦК України та мотивував своє рішення тим, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття заповідачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Суд вважав, що позивачем не було доведено, що у момент складання заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не надано доказів введення померлого в оману, чи того, що правочин було вчинено під впливом помилки, а посвідчення заповіту в присутності свідків не суперечить приписам статті 1253 ЦК України, оскільки встановлено, що померлий мав фізичні вади.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується у повному обсязі, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що позивач є сином ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 вересня 2000 року померлий ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_11, яка є матір'ю відповідача.

Згідно журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, 16 вересня 2015 року о 16-00 год. було вчинено виїзд державного нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4, у зв'язку з хворобою рук і ніг та похилим віком, для вчинення нотаріальних дій, а саме: посвідчення довіреності за № 7-1148 та посвідчення заповіту за № 7-1152 за допомогою рукоприкладача та свідків. Час повернення до Одинадцятої нотаріальної контори державного нотаріуса ОСОБА_5 відмічено о 18-30 год. Відповідно до витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей від 16 вересня 2015 року за № 29672416, а саме час реєстрації довіреності, посвідченої від імені ОСОБА_4 відмічено 19:28:42, підпис на якій посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5

Допитана у судовому засіданні в якості свідка державний нотаріус Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 пояснила, що дата складання оскаржуваного заповіту, яка зазначена на заповіді, а саме 15 січня 2015 року - є опискою, оскільки він був дійсно складений та посвідчений 16 вересня 2015 року, що підтверджується на звороті даного заповіту. Крім того, свідок ОСОБА_5 підтвердила, що нею було перевірено дієздатність померлого ОСОБА_4

Згідно частини 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №326 від 11 квітня 2018 року, складеного на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року про призначення у справі посмертної (заочної) судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання заповіту, 16 вересня 2015 року хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв, та відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимоги або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 цієї статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язко доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доказів щодо введення в оману померлого, або того, що правочин було вчинено під впливом помилки, а також що у момент складання заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і наведені в ній мотиви не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

За результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова