Провадження № 2/760/2026/18
Справа № 760/5477/17-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Кривулько С.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

22.03.2017 позивач звернулася до суду з позовом та просить суд:

- позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем по справі проживала без реєстрації шлюбу з січня 2006 року. ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивач зазначає, що з березня 2012 року разом з донькою проживають в м. Славутич, де дитина відвідувала дитячий садок та навчається в середній школі.

В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач зловживаючи спиртними напоями, участі у вихованні дитини не приймає та остання знаходиться на утриманні позивача. Крім того, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Позивач зазначає, що байдуже відношення відповідача до своєї доньки свідчить про ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому просила позбавити відповідача батьківських прав.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, дитина перебуває на її утриманні, а тому просить стягнути аліменти з відповідача на утримання доньки.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі.

22.03.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

22.03.2017 судом направлені запити до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації.

24.04.2017 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою суду від 24.04.2017 в справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

05.09.2017 судом був здійснений запит до Служби у справах дітей виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області стосовно надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Ухвалою суду від 05.03.2018 відмовлено у прийнятті до сумісного розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про відібрання дитини від матері, визначення місця проживання дитини разом з батьком, визначення регламенту участі у вихованні дитини.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Крім того, вважає, що висновок органу опіки та піклування та рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області № 695 від 22.11.2017 про передчасність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є необгрунтованими та не відповідають інтересам дитини.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову як необгрунтованого. Зазначили, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, приймає участь у вихованні дитини та її утриманні. Крім того, разом з дитиною відвідував розважальні заклади та місця відпочинку, давав кошти на відпочинок дитини та сам їздив з нею. Вважає, що вимоги щодо позбавлення його батьківських прав є необгрунтованими та не підтверджуються доказами. Крім того, відповідач зазначив, що за домовленістю сторін, щомісячно перераховує кошти у сумі 1800 грн. на навчання та розвиток дитини, що підтверджується надами платіжними дорученнями та оплачував відпочинок та брав участь у додаткових витратах на дитину. З урахуванням викладеного просили в позові відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, проте останнім було направлено лист на адресу суду про залучення органу опіки та піклування для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав за фактичним місцем проживання дитини. Крім того, органом було надано заяву від імені ОСОБА_2, який категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, проте останнім було подано заяву до суду про розгляд без участі представника служби, при винесенні рішення просив виходити з пріоритету інтересів дітей. Крім того, зазначає, що за інформацією загальноосвітньої школи № 3 м. Славутича, ОСОБА_5 відрахована з закладу з 22.01.2018 у зв'язку з переїздом до країни Франція, позивач не проживає на території м. Славутича, а тому унеможливлює службу надати об'єктивний висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.5).

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач ухилявся від виконання батьківських обов'язків відносно доньки ОСОБА_5 з моменту народження, не відвідував її та не цікавився її життям та здоров'ям, а тому має бути позбавлений батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_5.

Суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами по справі, що ОСОБА_2 є батьком дитини про що зазначено в графі «батько» в свідоцтві про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З наданих в судовому засіданні пояснень відповідача вбачається, що ОСОБА_2 хоче спілкуватися з дочкою, готовий і бажає дати дочці батьківську турботу, ласку, дбати про її фізичний та духовний розвиток, про навчання та підготовку до самостійного життя.

Крім того, як вбачається з наданих відповідачем платіжних доручень, останній перераховував кошти на утримання дитини на користь позивача ( а.с.109-110,113-119) .

Крім того, в судовому засіданні не заперечувалося представником позивача та обставина, що позивач разом з дитиною проживали в квартирі належній на праві власності відповідачу по справі, тим самим відповідачем було вжито заходів щодо забезпечення належних умов проживання позивача та їх спільної дитини ( а.с. 100).

Враховуючи те, що відповідач є батьком дитини, враховуючи вимоги чинного законодавства та оцінюючи матеріали справи, суд вважає, що питання щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є передчасним.

Крім того, на думку суду позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Разом з тим, представником позивач в судовому засіданні не було доведено, що спілкування ОСОБА_2 з дочкою в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

Разом з тим, як вбачається з висновку №093 від 23.06.2017 психологічного обстеження Служби у справах дітей та сім"ї , неповнолітня ОСОБА_5 має амбівалентну форму емоційної прив"язаності до батька, з одного боку намагається емоційно дистанціюватися від нього через незадоволення певних своїх потреб ( відсутность емоційності зі сторони батька, незадоовлення бажання дівчинки мати дозвіл на виїзд до Франції), з іншого -вона потребує його уваги та участі у своєму житті ( а.с. 46-48).

Таким чином, з висновку психологічного обстеження вбачається, що дитина потребує уваги та турботи з боку батька та відповідно спілкування батька з донькою відповідатиме інтересам останньої.

Крім того, з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради щодо передчасності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.11.2017 № 695 вбачається, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є передчасним та запропоновано тримісячний термін для налагодження стосунків батька з донькою (а.с.66-68).

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Разом з цим, суду не надано доказів саме винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно неповнолітньої дитини, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, а тому враховуючи те, що відповідач є батьком дитини, останній бажає спілкуватись з донькою, займатись вихованням та матеріальним утриманням своєї дитини, ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Що стосується вимог озивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.5).

Встановлено, що дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися.

Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї.

Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.

Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.03.2017 і до її повноліття.

З огляду на те, що відповідачем надавалася матеріальна допомога на утриманню дитини нерегулярно та в мінливому розмірі, суд вважає, що між сторонами по справі наявний спір щодо порядку та розміру стягнення аліментів, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню, з урахуванням меж заявлених вимог.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 19, 150, 152, 154-155, 164, 165, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН про права дитини, Пленумом Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76- 83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 (проживаюча за адресою: АДРЕСА_2) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.03.2017 і до її повноліття.

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя :