Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/3366/17

Номер провадження 22-ц/804/507/18

18 грудня 2018 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Військово-цивільна адміністрація міста Авдіївки Донецької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року, у складі судді Капітонова В.І., повний текст рішення складений 17 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, у якій посилалась, на обставини, згідно яких вона з 2004 року проживала однією сім'єю разом з ОСОБА_3, яка є її двоюрідною сестрою, та її донькою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Позивач надавала допомогу ОСОБА_3, яка через похилий він потребулала її, тоді як ОСОБА_4 через стан свого здоров'я не мала змоги допомагати матері. Зазначає, що разом вони робили поточний ремонт будинку та огорожі. ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_4 Встановлення факту проживання однією сім'єю заявнику надасть змогу оформити належним чином спадкові права на спадкове майно. Просила суд встановити факт проживання її однією сім'єю з ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, у м. Авдіївка у період з 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 року, по день її смерті, та з ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, у м. Авдіївка у період з 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до військово-цивільної адміністрації міста Авдіївка Донецької області про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішення суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаючись на ч.2,3 ст. 3 СК України, ст. 1264 ЦК України та п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає, що до спадкоємців четвертої черги можуть належати не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу і не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв'язках. Так, обов'язковою умовою для визначення їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Саме зазначені обставини були підтверджені наданими поясненнями свідка. Оскільки до спадкоємців четвертої черги належить не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю з спадкодавцем без шлюбу, та таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, то суд безпідставно відмовив їй у задоволені позову.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У свою чергу, від представника військово-цивільної адміністрації міста Авдіївки Донецької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначається, що позивачем не надано доказів ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільної участі у витратах на утримання житла, ремонту, які б засвідчили реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, хоча це є обов'язковою умовою для визначення членом сім'ї, крім факту спільного проживання зі спадкодавцем, у зв'язку з чим вважає, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції є аргументованим, просить його залишити без змін.

Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду не з'явився, надав клопотання про слухання справи за його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5, які просили задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень не неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позов є безпідставним, оскільки спільне проживання та ведення спільного господарства особами однієї статі, які не мають кровного споріднення, не є усиновлювачем та усиновленим, не створює підстав для виникнення у них спільних прав і обов'язків як членів сім'ї (передбачених нормами сімейного законодавства). ОСОБА_2, у свою чергу, з 1986 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, який є членом її сім'ї, та позивач не довела іншого.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин другої-четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Враховуючи наведене, до спадкоємців четвертої черги можуть належати не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу і не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв'язках.

Разом з цим, обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_1, видане ІНФОРМАЦІЯ_4 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, та копія свідоцтва про смерть НОМЕР_2, видана 10.02.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області.

Як пояснила позивач апеляційному суду, ОСОБА_3 є її двоюрідною сестрою.

Згідно ксерокопії договору дарування жилого дома від 20 лютого 1981року, належним чином не завіреним на відповідність оригіналу, будинок АДРЕСА_3, належить на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори , ОСОБА_3. ( а.с. 6-7)

Інформації, хто наразі є власником даного будинку, матеріали справи не містять.

Згідно копії паспорту НОМЕР_3, ОСОБА_2, 1958 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.( а.с. 3,4)

Також, у паспорті ОСОБА_2 є відмітка про реєстрацію шлюбу Авдіївським МВ РАГС 21.01.1986 року з ОСОБА_7

Як пояснила апеляційному суду позивач, місце її реєстрації не змінилось, та в даному будинку проживають її чоловік ОСОБА_7 та їх діти.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин для подальшого спадкування майна після померлих ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_4 , позивач не надала будь-яких доказів , що ОСОБА_8 є спадкоємцем ОСОБА_3.(зокрема, свідоцтва про народження ОСОБА_8, наявність заповіту , тощо)

Не містять матеріали справи і доказів того, що станом на день вирішення справи ОСОБА_2 зверталась із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщині.

При цьому надана позивачем до апеляційного суду постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 07.12.2018 року , за якою відмовлено ОСОБА_2 у реєстрації спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, не впливає на висновки суду, оскільки постановлена до прийняття рішення суду першої інстанції та не несе у собі доказової бази про наявність спадкового майна після померлої ОСОБА_4

Відповідно до статті 315 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних органів за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Позивач у свою чергу, посилаючись на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їй потрібно для успадкування майнових прав, та вона може претендувати на статус спадкоємця четвертої черги, не довела, чи відкривалась спадщина після померлих та чи були у них наявні , станом на день їх смерті, майнові права.

У свою чергу, само по собі пояснення свідка ОСОБА_9, що ОСОБА_2 проживала разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та здійснювала за ними догляд, не може бути підставою для визнання даних осіб членами однієї сім'ї у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, оскільки не містять інформації щодо їхнього спільного побуту та взаємних прав та обов'язків.

Крім того, місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Проте, позивачем не доведено, чи дотримано нею порядок вселення в будинок спадкодавця, чи було це приміщення постійним місцем її проживання, чи зберігає позивач за собою право користування іншим жилим приміщеннями, ураховуючи той факт, що вона зареєстрована за іншої адресою, ніж ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_2 з 1986 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_7, з яким зареєстрована за однією адресою в АДРЕСА_1

Оскільки за змістом статті 3 Сімейного кодексу України сім'я створюється, зокрема, і на підставі шлюбу, доказів, що позивач створила іншу сім'ю, не розірвав попередніх сімейних відносин, нею не надано.

Отже, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволені позову,а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2018 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Кочегарова Л.М.