РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Погрібної О.М.

при секретарі: Симоненко В.М.,

за участі:

представника позивача Новікової Н.І.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Токмацької міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька,,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Токмацької міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона 29.12.2012 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року. Від шлюбу мають малолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу з відповідачем донька проживає з нею, 18 жовтня 2017 року позивач направила відповідачу лист із проханням надати згоду на виїзд дитини на відпочинок до Єгипту, Туреччини, Болгарії у періоди 20 лютого -10 березня 2018 року, 25 квітня - 30 травня 2018 року, 15 вересня - 15 листопада 2018 року та з'явитися до нотаріуса 23 жовтня 2017 року для належного оформлення цієї згоди, однак відповідач проігнорував зазначені звернення до нього, чим перешкоджає у виїзді позивача з малолітньою дочкою за кордон на відпочинок, фактично позбавляючи можливості оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, чим порушує права доньки.

Просить суд надати дозвіл на виїзд з України до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі її матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період з 20 лютого до 10 березня 2018 року, з 25 квітня до 30 травня 2018 року та з 15 вересня до 15 жовтня 2018 року.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: начальник служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_5 який про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу по суті без участі представника зазначеної служби в судовому засіданні, позовні вимоги ОСОБА_3 підтримує в повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: начальник служби у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, надала на адресу суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за відсутністю представника цієї служби.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: спеціаліст служби у справах дітей виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області ОСОБА_7 просила розглянути справу за відсутністю представника цієї служби, про що надала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи, при вирішенні зазначених у позові питань поклалась на розсуд суду.

Представник позивача ОСОБА_3- адвокат Новікова Н.І., якадіє на підставі Ордеру про надання правової допомоги серії КВ № 370001 від 30.11.2017 року, Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4656 від 27.09.2011 року, в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, наполягала на його задоволенні, пояснила, що виїзд позивача за межі України планується виключно в інтересах дитини, з метою відпочинку та оздоровлення дитини, посилання відповідача на те, що позивач, за наявності в неї боргових зобов'язань, може не повернутися до України, є виключно припущеннями відповідача та жодним доказом не підтверджено.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, пояснив, що на даний час між ним та позивачем існує майновий спір, крім того, у позивача наявні боргові зобов'язання, тому він припускає, що позивач з їхньою дитиною планує виїзд за межі України на постійне місце проживання, що є порушенням його прав. Тому згоду на виїзд позивача з їхньою сумісною дитиною за межі України з будь-якої метою він надавати відмовляється, що є його принциповою позицією.

Попередньо, відповідач скерував до суду заперечення проти позову в яких вказав, що вважає зазначений позов необґрунтованим, з підстав того, що 14.03.2016 року, рішенням: Шевченківського районного суду м. Києва, був розірваний шлюб між ним та ОСОБА_3, від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5, яка проживає разом з позивачем. 29.09.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, встановлено щомісячну сплату ним аліментів на утримання спільної дитини. Він неодноразово пропонував позивачу укласти договір щодо здійснення ним батьківських прав та виконання обов'язків, з метою уникнення будь-яких непорозумінь та маніпуляцій в питанні виховання і спілкування з дитиною, а також проведення дозвілля та відпочинку дитини, оскільки він проживає від сумісної дитини окремо. Однак до теперішнього часу позивач уникала укладання такого договору, мотивуючи це тим, що поки не вирішиться спір про розподіл спільного сумісного майна по справі 759/4747/16-ц, її адвокат (юрист) забороняє їй укладати з ним будь-які правочини. Зазначає, що в жовтні 2017 року позивач під час їхньої зустрічі повідомила, що саме вона, позивач, особисто бажає відпочити за кордоном, а їхня дочка в цей період повинна буде проживати з ним. Вони обговорили питання відвідування донькою дитячого садку та інші супутні з цим питання. Через декілька днів він отримав смс-повідомлення на свій телефон, для зустрічі у нотаріуса 23.10.2018 об 11.00 год. Через деякий час йому стало відомо, що позивач звернулася до суду для отримання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, понад одну поїздку. Посилаючись на ст.ст. 141, 157 СК, а також Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон з визначенням його початку й закінчення, вважає, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, для чого позивач повинна була надати: підтвердження факту відмови другого з батьків у наданні згоди на виїзд дитини за кордон; підтвердження мети виїзду дитини за кордон (лікування, відпочинок); підтвердження періоду перебування за кордоном дитини; підтвердження місця перебування (проживання) дитини за кордоном; підтвердження фінансової змоги забезпечити перебування дитини за кордоном. Вважає, що документами, що підтверджують мету виїзду дитини за кордон можуть бути довідка з лікувального закладу про те, що дитина потребує лікування за кордоном, сплачена туристична путівка або путівка в санаторій, сплачені квитки тощо, але «бронювання» готелів, квитків, не є належним доказами у цій справі, так як позивач у будь-який час може скасувати «бронювання», повернути кошти та змінити час поїздки та країну поїздки.

Вважає, що суд повинен врахувати обставини, які склалися навколо позивача, а саме: у ОСОБА_3 відсутній підтверджений фінансовий дохід, окрім аліментів у розмірі 1000 гривень на місяць, які сплачуються ним регулярно; щодо ОСОБА_3 вступило в законну силу рішення Шевченківського районного суду м. Києва рішення суду від 18 травня 2017 року справа № 761/38879/16-ц щодо стягнення з неї 1 040 000 (один мільйон сорок тисяч) гривень 00 копійок; до матеріалів справи № 759/4747/16-ц про поділ сумісного спільного майна подружжя позивач, як доказ надала розписки, за якими вона отримала в борг на загальну суму близько 1000000 (один мільйон) гривень 00 копійок; Святошинським УП НП у м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0003078 від 08.04.2017, щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2, де позивач, зазначена як організатор злочину; дитина неодноразово розповідала йому, що матері (позивачу) погрожували та вимагали повернути гроші.

Вважає, що на даний час його донька не потребує додаткового лікування чи оздоровлення за кордоном, а її розвиток, як особистості, перевищує її біологічний вік (4 роки 3 місяці). З зазначених підстав вважає, що позивач може покинути територію України разом з дитиною та не повернутись, або повернутись без дитини, тому просить суд відмовити в задоволені позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.

Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 24 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

Зазначеною ухвалою суду від 24.11.2017 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача залученоорган опіки та піклування Токмацької міської ради Запорізької області.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в новій редакції), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов'язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 28.09.2013 р., виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені НОМЕР_4 від 27.09.2017 р., виданого Шевченківським районним у місті києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 111, 27 вересня 2017 року ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Житомир, змінила прізвище на ОСОБА_6.

Відповідно до довідки за № 877 від 25.03.2017 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», що позивач та її малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно до роздруківки з сайту booking.com, особа ОСОБА_3, здійснила бронювання двомісного номеру на одну дорослу особу та одну дитину (4 роки) у готелі Korient Mira Hotel з 28.04.2018 року по 13.05.2018 року, при цьому бронювання можна безкоштовно скасувати до 24.04.2018 р., номер бронювання 1501.720.655, змінити дати проживання неможливо.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим.

За змістом наведеного, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Згідно із ст.10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1, ч. 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на пояснення представника позивача в судовому засіданні щодо перешкод в отриманні дозволу відповідача - батька дитини на виїзд дитини за кордон, пояснення відповідача, який категорично заперечував проти надання дозволу позивачу на виїзд з дитиною за межі України, суд вважає доведеними доводи, викладені позивачем у позовній заяві щодо того, що позивач не має можливості отримати згоду батька малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на виїзд за кордон, в тому числі з метою відпочинку та оздоровлення, оскільки останній відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд доньки за кордон.

Судом встановлено, що позивач має намір поїхати з дитиною на відпочинок за кордон до Турецької Республіки та Арабській Республіці Єгипет, в період з 20 лютого до 10 березня 2018 року, з 25 квітня до 30 травня 2018 року та з 15 вересня до 15 жовтня 2018 року.

Обстановка в Арабської Республіки Єгипет на момент постановлення рішення є невизначеною, відповідно до заяви Міністерства закордонних справ України від 27.10.2017 року, яка розміщена на офіційному сайті міністерства http://mfa.gov.ua/ua/alerts/current, враховуючи ухвалення парламентом Арабської Республіки Єгипет рішення щодо чергового продовження в Єгипті на три місяці надзвичайного стану, Міністерства закордонних справ України наполегливо рекомендує громадянам України переглянути власні плани щодо відвідування Єгипту протягом дії в державі надзвичайного стану та, по можливості, утриматися без нагальної необхідності від поїздок до цієї держави, у т.ч. з туристичною метою.

За таких обставин виїзд дитини за кордон не може відповідати її інтересам та безпеці її перебування в Арабській Республіці Єгипет, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо посилання відповідача на те, що у позивача відсутній підтверджений фінансовий дохід, окрім аліментів у розмірі 1000 гривень на місяць, які сплачуються ним регулярно; щодо позивача вступило в законну силу рішення Шевченківського районного суду м. Києва рішення суду від 18 травня 2017 року справа № 761/38879/16-ц щодо стягнення з неї 1 040 000 (один мільйон сорок тисяч) гривень 00 копійок; до матеріалів справи № 759/4747/16-ц про поділ сумісного спільного майна подружжя позивач, як доказ надала розписки, за якими вона отримала в борг на загальну суму близько 1000000 (один мільйон) гривень 00 копійок; Святошинським УП НП у м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0003078 від 08.04.2017, щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2, де позивач зазначена як організатор злочину; дитина неодноразово розповідала йому, що матері (позивачу) погрожували та вимагали повернути гроші, суд зазначає наступне.

Відповідачем на підтвердження вищезазначеного надані копія виконавчого листа № 761/19046/16-ц від 29.09.2016 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва щодо стягнення з нього на корить ОСОБА_3 (позивача) аліментів на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 гривень до повноліття дитини, заява ОСОБА_3 на ім'я начальника Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/19046/16-ц та розрахунок заборгованості боржника ОСОБА_2 по аліментах при примусовому виконанні виконавчого листа № 761/19046/16-ц, згідно якого, заборгованість по аліментах відсутня, що, на думку відповідача, вказує на відсутність інших джерел доходів позивача.

Враховуючи приписи ст.186 СК України, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення державного ощадного банку України.

Будь-яких даних щодо звернення ним до органу опіки та піклування щодо перевірки цільового витрачання аліментів позивачем чи до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення державного ощадного банку України, позивачем не надано.

Відповідно до Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (зі змінами), який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань; він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду (ст. 6 зазначеного Закону).

Будь-яких доказів того, що до позивача, відповідно до діючого законодавства, застосовані обмеженнявиїзду за кордон, з підстав, передбачених ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», відповідачем не надано, тому зазначені вище доводи відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги.

Твердження відповідача про те, що він неодноразово пропонував позивачу укласти договір щодо здійснення ним батьківських прав та виконання обов'язків, з метою уникнення будь-яких непорозумінь та маніпуляцій в питанні виховання і спілкування з дитиною, а також проведення дозвілля та відпочинку дитини, оскільки він проживає від сумісної дитини окремо, однак до теперішнього часу позивач уникала укладання такого договору, мотивуючи це тим, що поки не вирішиться спір про розподіл спільного сумісного майна по справі 759/4747/16-ц, її адвокат (юрист) забороняє їй укладати з ним будь-які правочини, суд не приймає до уваги, оскільки доказів того, що відповідач звертався до суду чи служби у справах дітей із заявами про порушення його прав на спілкування з дитиною суду надано не було.

Крім того, ця обставина не може бути підставою для здійснення ОСОБА_2 своїх батьківських прав у відношенні доньки всупереч її інтересам та для відмови у наданні згоди на тимчасові виїзди доньки за межі України для відпочинку та оздоровлення, що свою чергу сприятиме духовному та інтелектуальному розвитку дитини.

Оцінюючи заперечення відповідача проти позову стосовно існування загрози того, що позивач разом з дитиною не повернуться в Україну, суд, розглядаючи справу, насамперед виходить з фактичних, існуючих на момент розгляду, обставин справи, відповідно до положень ст.ст. 76- 89 ЦПК України, та вважає що відповідачем не надано належних доказів існування такої загрози.

В даному випадку, тимчасовий виїзд за межі України є в інтересах дитини, зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини.

Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Враховуючи, що на даний час дитина проживає разом з матір'ю, яка в повній мірі повинна виконувати всі обов'язки по вихованню неповнолітньої дочки, покладені на неї законом, і водночас між батьками дитини існує тривалий майновий конфлікт, який негативно впливає на можливості матері в повній мірі забезпечити виховання та розвиток дитини, надання матері дозволу на тимчасове вивезення дочки сторін за межі України без згоди батька, в період з 25 квітня 2018 року по 15 травня 2018 року, з зворотнім поверненням на територію України,відповідає інтересам дитини.

Тому суд вважає за необхідне заявлені позовні вимоги задовольнити частково, а саме на той час, коли позивачем заброньовано готель.

Указаний проміжок часу, з урахуванням бронювання готелю, вказаний з урахуванням того, щоб позивач могла спланувати поїздку з дитиною та вибрати найбільш зручний для цього час.

З урахуванням положень ст.141 Сімейного кодексу України про те, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо своєї дитини, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд позивачки разом з дитиною на відпочинок за кордон до Турецької Республіки у зазначений вище проміжок часу не порушить права ані батька, ані дитини.

На думку суду, позиція відповідача не ґрунтується на встановлених у справі обставинах і досліджених судом доказів, і в певній мірі порушує права його дитини на належний фізичний, духовний та моральний розвиток.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Можливості ухвалення судом рішення на багаторазовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, без зазначення конкретної країни прямування, суперечить вищевказаним нормам, тому в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд з України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі її матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період з 20 лютого до 10 березня 2018 року та з 15 вересня до 15 жовтня 2018 року до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет, слід відмовити, з тих підстав, що в позовній заяві не конкретизовано до якої саме країни позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька у відповідні періоди. Будь-яких доказів на підтвердження дійсного наміру позивача щодо відвідування разом з дитиною конкретних країн на конкретний період та мети виїзду, суду надано не було.

Також, у взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, оскільки у ОСОБА_3 є складнощі в отриманні згоди ОСОБА_2 на виїзд дитини за кордон, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з 25 квітня 2018 року по 15 травня 2018 року до Турецької Республіки буде сприяти розширенню її світогляду, всебічному розвитку, оздоровленню і не буде суперечити діючому законодавству.

За таких обставин, зважаючина вищезазначене, вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу батька позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-89, 263-265, 352, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Турецької Республіки в період з 25 квітня 2018 року по 15 травня 2018 року у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, рнкопп НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3, рнкопп НОМЕР_2, з зворотнім поверненням на територію України.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 15.01.2018 року.

Суддя: