Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Ковальчук О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред'явив в суді позов до ОСОБА_2, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на 1/2 частину жилого будинку з господарським будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0566 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 на підставі закону.

Однак, позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з підстав того, що ним не було подано правовстановлюючі документи на спадкове майно, оскільки його мати - ОСОБА_3 після смерті свого чоловіка - ОСОБА_4, спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав.

За таких обставин позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину жилого будинку з господарським будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0566 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач в судове засіданні не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином. Представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а розгляд справи провести без його участі.

Відповідач також свого права на участь в судовому засіданні не використав. До суду звернувся із заявою, в якій визнав позов повністю, розгляд справи просив провести без його участі.

Представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві також в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив розглянути справу без участі його представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що позивач та відповідач є рідними дітьми ОСОБА_3, що підтверджено відповідними свідоцтвами про народження сторін, а також свідоцтвами про шлюб спадкоємця, які свідчать про зміну нею прізвища.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (прізвище при укладенні шлюбу з ОСОБА_4 - ОСОБА_3.).

Факт зміни відповідачем прізвища з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» встановлено на підставі свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_3

Відтак, сторони є зведеними братом та сестрою по матері - ОСОБА_3, а відтак є її спадкоємцями першої черги.

Згідно рішення Виконкому Подільської райради депутатів трудящих м. Києва від 17.02.1958 року №154 «Про доповнення та відміну рішень Виконкому» на ім'я ОСОБА_4, оформлено право користування земельною ділянкою для індивідуальної забудову по АДРЕСА_1

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку на праві приватної власності, з кількістю кімнат від одної до п'яти включно №2476 від 04.06.1958 року підтверджено право ОСОБА_4 на безстрокове користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 загальною площею 573 кв.м. та побудови на ній житлового будинку.

Згідно технічного паспорта на житловий дім (домоволодіння) по АДРЕСА_1 виданий Київським міським бюро технічної інвентаризації Міністерств комунального господарств УССР м. Київ, Шевченківський район, від 04.01.1985 року підтверджено право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Згідно Інформаційної довідки Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.05.2017 року №ПБ-2017№ 835 підтверджено, що відповідно до даних реєстрових книг Бюро, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за: ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №9 №7499 від 05.06.1958 р., та зареєстрованого в Бюро 14.10.1985 р. за реєстровим №96441.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 25.09.2005 підтверджено, що право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_4, який проживає АДРЕСА_1 і на підставі рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, договору купівлі - продажу рішення Київської міської ради від 23 грудня 2003 р. №324/1199 є власником земельної ділянки площею 0,0566 га.

Згідно плану меж земельної ділянки кадастровий номер земельної ділянки підтверджено кадастровий номер земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, а саме: НОМЕР_2

Згідно абзацу 3 пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженої Постановою КМУ від 17.10.2013 року №868 (далі - Постанова КМУ №686) передбачено, що Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Згідно підпункту б) пункту 21 розділу IV. Порядку реєстрації права власності на будинок або домоволодіння Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року (далі - Інструкція) передбачено, що 21. Бюро технічної інвентаризації в своїй роботі по реєстрації будинків і домоволодінь зобов'язані: б) з'ясувати підстави виникнення і порядок переходу до установи, підприємства, організації чи громадянина права власності, правильність оформлення документів, число учасників спільної власності і частку, яка належить кожному із співвласників.

Згідно підпункту д) пункту 22 Інструкції передбачено, що 22. На підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку N 1, бюро технічної інвентаризації складає письмовий висновок, в якому зазначається: д) участь кожного із співвласників у спільній власності відповідно до належної йому частки (1/4, 1/2, 1/3 і т. д.).

Пунктом 24 Інструкції зазначено, що 24. Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, видані нотаріальними конторами у відповідності з ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР

Частинами 1, 2 та 3 статті 78 Земельного кодексу України зазначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 81 ЗК України зазначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною 1 статті 126 ЗК України зазначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 3 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20.06.1969 року) зазначено, що відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права.

Згідно статті 22 КпШтС України зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - Постанова ВСУ №20) зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу ; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною ; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Частина 1 ст. 1233 ЦК України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до положення ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку.

Згідно ч.ч. 1 та 2 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку.

Згідно абзацу 12 пункту 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі - Лист ВССУ) передбачено, що Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно абзацу 1 пункту 3.5. Листа ВСУ передбачено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 підтверджено смерть ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3

Згідно Заповіту від 23.03.2007 ОСОБА_4 заповідав своїй дочці -ОСОБА_2 все своє майно.

ОСОБА_3, яка є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, відноситься до першої черги спадкування за законом, а тому має право на обов'язкову частку від зазначеного у Заповіті ОСОБА_4 майна, тобто від 1/2 частини Будинку та 1/2 частини Земельної ділянки.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 підтверджено факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4

Згідно Довідки форми 3 виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 10.04.2017 року №10 та Інформації від 30.05.2017 року №267-35/17 Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації підтверджено факт реєстрації позивача з 02.12.1967 та відповідача з 20.09.1973, за адресою: АДРЕСА_1.

Суд вбачає доведеним твердженням позивача про те, що після смерті матері -ОСОБА_3, сторони разом прийняли спадщину, оскільки були зареєстровані на момент її смерті у Будинку, та мають відповідно рівні права на успадкування Будинку та Земельної ділянки.

Згідно ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. 2. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. 3. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Стаття 1270 ЦК України встановлює, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно ч.1 ст. 1272 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.09.2017 року №2408/02-31 підтверджується факт відмови позивачу в отриманні ним свідоцтва про право на спадщину.

Враховуючи те, що позивач в іншій спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину жилого будинку з господарським будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0566 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом, ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне повернути з державного бюджету України на користь позивача судовий збір в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,, суд,

У Х В А Л И В :

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_3, яка померла 16.11.2016 року, на 1/2 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину Земельної ділянки площею 0,0566 га, (кадастровий номер НОМЕР_2) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1

Повернути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1, (ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко