Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 645/2248/16-ц

провадження № 61-14856св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Фрунзенський районний відділ Державної міграційної служби України в Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року у складі суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Пономаренко Ю. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Зазначав, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мамишло Дманиського району Грузинської РСР. 01 вересня1989 року вступив на навчання до СПТУ № 32 м. Харкова Української РСР, де навчався до 28 червня 1990 року. 27 грудня 1989 року був зареєстрований у гуртожитку в АДРЕСА_1.

05 липня 1990 року був прийнятий на роботу до Харківського комунального автотранспортного підприємства № 2028 на посаду слюсаря 3 розряду, яким працював до 26 листопада 1992 року, а потім на інших посадах до 30 вересня 1996 року. 18 червня 2004 року в Сахновщанському РВ ГУ МВС України в Харківській області, куди він переїхав проживати, отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1. 19 вересня 2008 року в Шевченківському РВ УМВС України в Чернівецькій області отримав другий паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 взамін втраченого паспорта серії НОМЕР_1. 15 березня 2012 року начальник сектору паспортної роботи та громадянства ВГІРФО УМВС України в Чернівецькій області підполковник міліції Репецький Г. М. після проведення службової перевірки вилучив у нього паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 та визнав його таким, що виданий з порушенням законодавства України та підлягає вилученню й знищенню.

Таким чином, він проживає у м. Харкові з 01 вересня 1989 року, тобто станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України. Посилаючись на викладені обставини, просив встановити вказаний факт, необхідний для вирішення питання про належність до громадянства України.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року (у складі судді Шарка О. П.) у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що необхідність встановлення факту свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявник мотивує заздалегідь відомим фактом відмови органами Державної міграційної служби України у видачі паспорта за відсутності судового рішення про встановлення факту постійного проживання особи на території України, хоча звернення заявника до компетентних органів не було. ОСОБА_4 отримав 18 червня 2004 року в Сахновщанському РВ ГУ МВС України в Харківській області паспорт громадянина України серії НОМЕР_1. 19 вересня 2008 року в Шевченківському РВ УМВС України в Чернівецькій області він отримав другий паспорт серії НОМЕР_2 громадянина України взамін втраченого паспорта серії НОМЕР_1 громадянина України. Тобто, до звернення з даною заявою ОСОБА_4 двічі отримував паспорт громадянина України. Викладене свідчить, що від факту, з приводу встановлення якого заявник звернувся до суду, не залежить виникнення, зміна чи або припинення будь-яких особистих чи майнових прав заявника, відповідно підстави для встановлення такого факту в судовому порядку відсутні.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судовим розглядом встановлено, що заявник працював у м. Харкові з 05 липня 1990 року по 30 вересня 1996 року і проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, що належав підприємству, в якому він працював. Встановлення факту постійного проживання заявнику потрібно для вирішення питання про належність його до громадянства України. Отже, висновок суду про те, що від встановлення факту постійного проживання заявника на території України не залежить виникнення, зміна чи або припинення будь-яких особистих прав заявника, не відповідає обставинам справи. Заява є обгрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки заявник надав суду докази фактичного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У березні 2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновку про те, що ОСОБА_4 05 липня 1990 року був прийнятий на роботу до Харківського комунального автотранспортного підприємства № 2028 на посаду слюсаря 3 розряду, яким працював до 26 листопада 1992 року, а потім на інших посадах до 30 вересня 1996 року, апеляційний суд дійшов висновку на підставі копії трудової книжки заявника. Вказаний доказ є неналежним, оскільки на першій сторінці трудової книжки розміщений герб України, дата заповнення трудової книжки - 28 грудня 1990 року, хоча незалежність України проголошено лише 24 серпня 1991 року. Крім цього, дата заповнення трудової книжки - 28 грудня 1990 року, а перший прийом на роботу - 05 липня 1990 року, тобто, заявник був прийнятий на роботу на пів року раніше, ніж була заповнена трудова книжка. Останній запис у трудовій книжці про реорганізацію підприємства здійснений більше, ніж через рік після звільнення заявника (звільнення - 30 вересня 1996 року, реорганізація - 01 листопада 1997 року). Обставини проживання заявника за адресою: АДРЕСА_2 станом на 24 серпня 1991 року не підтверджуються доказами.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мамишло Дманиського району Грузинської РСР. 01 вересня1989 року вступив на навчання до СПТУ № 32 м. Харкова Української РСР, де навчався до 28 червня 1990 року.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженогоУказом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У довідці комунального підприємства «Комплекс з вивозу відходів», що є правонаступником Харківського комунального автотранспортного підприємства № 2028, від 14 червня 2016 року № 1384 зазначено, що ОСОБА_4 05 липня 1990 року був прийнятий на роботу до Харківського комунального автотранспортного підприємства № 2028 на посаду слюсаря 3 розряду і звільнений 30 вересня 1996 року, проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2, який належав підприємству.

Із вказаного доказу із посиланням на аркуш справи (а. с. 98) апеляційний суд встановив факт постійного проживання ОСОБА_4 на території України станом на 24 серпня 1991 року, а не на підставі трудової книжки, як зазначає заявник у касаційній скарзі.

Порушення встановленого порядку ведення трудової книжки ОСОБА_4 не є предметом судового розгляду у цій справі, а тому невідповідність записів у його трудовій книжці вимогам закону не свідчать про необґрунтованість заяви ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання на території України, підтвердженого довідкою з місця роботи у спірний період. За таких обставин, доводи касаційної скарги про неналежність трудової книжки як доказу є безпідставними.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують установлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв