Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 336/337/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ 22-ц/778/13/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Онищенко Е.А.

Секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М., реєстраційна служба головного управління юстиції в Запорізькій області, державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

14 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що є донькою ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та який за життя 22 серпня 2011 року подарував належні йому 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4, яка є йому сторонньою людиною.

Зазначений правочин є недійсним, оскільки на момент його вчинення дарувальнику не належало право на ? частини вказаного житла, оскільки відповідно до витягу з Єдиного реєстру прав власності, сформованому 8 серпня 2011 року, за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири, тому нотаріус не мав права посвідчувати договір, не переконавшись в тому, що особа є власником предмету відчуження.

Недійсним є правочин і з мотивів його удаваності, так як був призваний приховати договір купівлі-продажу, про що свідчать заяви про це обдарованої, представників агенції нерухомості, які надавали послуги з укладення правочину, а також вочевидь занижена вартість дару, що становить за договором 30000 грн., тоді як ринкова вартість ? частин квартири обчислюється сумою в 125919 грн. 75 коп.

Оспорюваний правочин належить визнати недійсним і у зв'язку з тим, що батько позивача під час його укладення страждав на душевну хворобу, яка унеможливлювала усвідомлення ним своїх дій та керування ними, чим могли скористатися недобросовісні набувачі житла.

У зв'язку з викладеним просила суд визнати недійсним договір дарування ? часток квартири АДРЕСА_1 укладений 22 серпня 2011 року між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Георгієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі №3436. Скасувати державну реєстрацію права власності на ? часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4. Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2011 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 20-21 т. 1).

Співвласником 1/3 частини квартири була позивач ОСОБА_3

У січні 2014 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, який є її батьком про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що батько не дарував квартиру а продав її, відтак правочин є удаваним. Продаж також була здійснена незаконно без згоди її як співвласника, тому що порушено її переважне право придбання частки у спільній частковій власності.

Позов позивач не ґрунтувала тим, що батько не розумів значення своїх дій внаслідок психічних розладів, а навпаки сама у позові зазначала, що він сам вирішив переїхати до родичів в іншу область.

Звертаючись до суду в січні 2014 року, позивач зазначила, що з 2011 року вона була обізнана з тим, що батько подарував належну йому частину квартири відповідачці ОСОБА_4. При цьому в позові вона зазначала, що вже на час листопада 2011 року ОСОБА_4 як новий власник була вселена до квартири за рішенням суду.

Оспорюючи право ОСОБА_4 на квартиру, позивач лише в 2014 році звернулася до суду та обґрунтовувала позов тим, що правочин є удаваним та мав на меті позбавлення її переважного права купівлі частки квартири.

Натомість 20 січня 2014 року Рішенням Шевченківського райсуду м. Запоріжжя за позовом ОСОБА_4 було припинено право ОСОБА_3 на ? частину спірної квартири на підставі ст. 365 ЦК з урахуванням того, що частка її у праві спільної часткової власності є незначною, квартира неподільна (однокімнатна) спільне володіння нею неможливе, а відповідач має інше житло. Зазначене судове рішення не оспорено, не скасовано, набуло чинності та зобов'язано ТУ ДСА в Запорізькій області виплатити ОСОБА_3 грошову суму, яку ОСОБА_9 внесено на депозит ТУДСА у розмірі 42 000 гр.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначене рішення було предметом апеляційного перегляду та оспорювалося ОСОБА_3 лише з тих підстав, що вартість квартири є заниженою.

Протягом всього часу з дня вчинення оспорюваного правочину дарування і до червня 2014 року позивач не оспорювала договір дарування з інших підстав ніж його удаваність та не зазначала про те, що дарувальник не розумів значення своїх дій при укладенні правочину.

Лише у червні 2014 року позивач подала новий позов (не відмовившись від первісного) про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що при укладенні договору дарування її батько був нездатен розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Після заявлення такого позову позивач повідомила про те, що її батько ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та до справи було залучено правонаступника його сина ОСОБА_5

Залучений правонаступником ОСОБА_10, який є сином померлого ОСОБА_7 заперечував проти позову з тих підстав, що батько мав намір подарувати квартиру відповідачці ОСОБА_4, мотивував це добрими відносинами з нею, вона ніколи не відмовляла йому у допомозі, на відміну від позивачки. Він мав намір переїхати до родичів, тому що не підтримував стосунків з позивачкою, зробив це свідомо, ніколи на перебував на обліку у психіатра.

Також за поясненнями залученого до справи ОСОБА_5 він підтримував відносини з батьком, проживав з ним разом з квітня 2014 року до його смерті, при цьому батько був у нормальному психічному стані.

За матеріалами справи позивачкою заявлено позов про визнання правочину недійсним за двома підставами - вона вважає правочин з дарування удаваним, який приховував купівлю-продаж та одночасно вважає, що на час укладення правочину батько не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відтак позовні вимоги є суперечливими, позаяк удаваність правочину передбачає, що обидві його сторони усвідомлювали зміст та значення своїх дій та свідомо намагалися шляхом укладення одного правочину приховати той, які насправді вчинили.

Наявність же у однієї сторони, в даному випадку дарувальника, психічного захворювання, яке нібито позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, унеможливлює кваліфікацію вчиненого такою особою правочину як удаваного.

Досліджуючи кожну підставу заявленого позову, судова колегія виходить з того, що позивачем не доведено що правочин носив характер удаваного. Жодних доказів на підтвердження цієї обставини не надано.

Так, за обставинами справи та поясненнями відповідача ОСОБА_5, дарувальник свідомо подарував квартиру ОСОБА_4 виходячи з того, що вона будучи його сусідкою допомагала йому, у них були добрі стосунки, а він мав намір переїхати до родичів в іншу місцевість. Ці пояснення узгоджуються з фактичними обставинами справи та не спростовані.

Щодо іншої підстави визнання правочину недійсним - нездатність дарувальника розуміти значення своїх дій та керувати ними на час вчинення правочину, то судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції.

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Судова колегія звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції щодо здатності дарувальника усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при вчиненні правочину базуються на дослідженні фактичних обставин у їх сукупності.

Так, оспорюваний договір було укладено безпосередньо ОСОБА_7 у нотаріальній конторі ( не через представника) Договір підписаний ним особисто, сумнівів у його психічному стані у нотаріуса не виникало.

Також під час розгляду первісного позову за життя ОСОБА_7 він висловлював своє ставлення до заявленого позову, особисто підписував заяву про те, що він добровільно подарував належну йому частку квартири, ця заява та підпис особисто ОСОБА_7 завірені посадовою особою сільської ради за місцем проживання ОСОБА_7 та жодного сумніву у дієздатності його не виникало, про що міститься застереження у посвідчу вальному записі на заяві.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, ця заява містить заперечення і доводи проти вимог про визнання договору недійсним з інших мотивів, разом з тим вона містить і вияв ставлення дарувальника до оспорюваного правочину як до такого, що здійснений на підставі виключно доброї волі, і ця обставина свідчить на користь відмови в задоволенні позову, поданого за життя особи, яка вчинила правочин і яка, як встановлено судом, не вважає, що не здатна була керувати своїми діями.

При розгляді справи судом була призначена судово-психіатрична посмертна експертиза, за висновками якої ОСОБА_8 був на час укладення оспорюваного правочину не здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За висновком експертизи ОСОБА_7 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, артеріальна гіпертензія), внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у період з серпня 2011 року по час смерті, зокрема, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину, що оспорюється.

За ч. 6 ст. 147 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Аналогічним чином питання обов'язковості висновку експерти регулюється і положеннями чинного ЦПК ( ст. 89.). Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відтак суд першої інстанції правомірно надав оцінку висновку експерта у сукупності з іншими доказами та критично поставився до висновків експерта.

Суд зазначив, що в основу висновку експерта про психічний стан дарувальника покладені відомості з амбулаторної карти ОСОБА_7 (а. с. 169-175), а також роздруківка показань лікаря ОСОБА_12, яка не є лікарем-психіатром (а. с. 222-226 т. 1).

При цьому беззаперечний висновок комісії лікарів-експертів про наявність у ОСОБА_7 деменції не підкріплюється жодним з названих джерел, оскільки наслідком однократного огляду ОСОБА_7 лікарем-психіатром на дому 24 вересня 2010 року був виставлений діагноз: «атеросклеротична деменція з маячними ідеями збитку», який (діагноз) супроводжується знаком питання (а. с. 240 т. 1).

Констатуючи наведені сумніви, суд першої інстанції зазначив, що навіть за наявності у ОСОБА_7 атеросклеротичної деменції, даних про перебування дарувальника під час вчинення правочину у стані тимчасового психічного розладу, який позбавив би його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і який має бути предметом доказування, суду не надано.

Натомість, як зазначив суд, на користь відповідності волі дарувальника вчинюваним ним діям свідчать його власні письмові пояснення, показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, письмові пояснення відповідача ОСОБА_5, направлені ним суду до виконання судового доручення (а. с. 127-130 т. 1).

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо критичної оцінки висновку експерта, судова колегія враховує і наступне.

Для виключення сумнівів у правильності висновку експертизи, при апеляційному розгляді була призначена повторна судово-психіатрична експертиза для визначення психічного стану дарувальника на час вчинення ним правочину.

В розпорядження експертів були направлені ті самі матеріали, якими керувалася експертна комісія при проведенні першої експертизи. Проведення експертизи було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії м. Київ.

З наданої експертною установою заяви про неможливість проведення експертизи без додаткових матеріалів вбачається, що матеріалів, наявних у справі, а відтак і тих, яким керувалася первісна експертиза, недостатньо для висновку про психічний стан ОСОБА_8

Тож неможливість визначення психічного стану дарувальника без відповідних додаткових відомостей та документів, свідчить про суперечливість ставлення експертів до можливості надання категоричного висновку про нездатність ОСОБА_7, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи що за змістом ст. 225 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, підстав для задоволення позову немає, а доводи апеляційної скарги в цій частині не є переконливими.

Судова колегія також враховує, що суперечливість як позовних вимог, так і наданих сторонами доказів унеможливлює задоволення позову про визнання правочину недійсним.

При цьому як щодо підстав визнання правочину недійсним як такого що є удаваним, так і щодо підстав визнання правочину недійсним як такого, що укладений особою. яка не усвідомлювала значення своїх дій, достовірних та достатніх доказів на підтвердження кожної з зазначених підстав позивачем не надано.

З огляду на викладене судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення зі ОСОБА_3 грошової суми, сплаченої на проведення експертизи у розмірі 9900 гр. задоволенню не підлягають, позаяк за недостатністю вихідних даних експертиза не проведена, та у листі від 17.1.21018 р. експерт повідомив про можливість повернення цих коштів особі, яка їх сплатила.

Вимоги про стягнення з позивачки судових витрат за подання касаційної скарги у розмірі 876, 96 гр. підлягають задоволенню, підтверджені відповідною квитанцією та ґрунтуються на положеннях ст. 141 ЦПК.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 876, 96 гр. (вісімсот сімдесят шість гр. 96 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 березня 2018 р.

Головуючий:

Судді: