ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/1731/18
Провадження № 22-ц/4820/467/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №688/1731/18 за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2018 року (суддя Огороднік І. В.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову товариство зазначало, що 24 квітня 2018 року державним нотаріусом Шепетівської міської державної нотаріальної контори Камфорович О.А., відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі акта про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Шепетівського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 16 квітня 2018 року, посвідчено свідоцтво про право власності на майно за ТОВ «Українська факторингова компанія», що складається з двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Вказувало, що не реалізувавши квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в рамках зведеного виконавчого провадження за № 49478242, боржником та власником майна за яким був ОСОБА_8, а стягувач ТОВ «Українська факторингова компанія», останній висловив бажання залишити майно за собою в рахунок погашення заборгованості, а тому ОСОБА_8 втратив право власності на зазначену квартиру.

Відповідно до карткових виписок отриманих позивачем, як власником майна в КП «Житлосервіс», в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_5 Позивач посилався на те, що 16 травня 2018 року відділ реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради за заявою товариства зняв з реєстрації попереднього власника квартири ОСОБА_8 А тому звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати ОСОБА_5 такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2018 року позов ТОВ «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Українська факторингова компанія» 1762 грн. понесених судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не було взято до уваги клопотання про відкладення судового засідання, чим було порушено її законні права та інтереси. Зазначає, що суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи та не взяв до уваги її клопотання про залучення до участі у справі сина відповідача ОСОБА_8 Крім того, як зазначає апелянт, судом першої інстанції при вирішенні справи по суті не було взято до уваги те, що вона є людиною похилого віку та особою з інвалідністю другої групи, в спірній квартирі проживає постійно з 1989 року, а тому рішення підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 не погоджується з вказаним вище рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права. На думку апелянта, при вирішені спору суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме положення ст. ст. 8, 22, 47 Конституції України, постанову Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996 року та положення ст. ст. 3, 9, 71, 72, 107, 168, 170 ЖК України.

ТОВ «Українська факторингова компанія» подало відзив, в якому просить рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

В судовому засіданні відповідач підтримала апеляційні скарги.

Представник позивача в судовому засіданні просила апеляційні скарги залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва від 24.04.2018 року державний нотаріус Шепетівської міської державної нотаріальної контори Камфорович О.А. посвідчила, що ТОВ «Українська факторингова компанія» належить на праві власності майно, що складається із двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищезазначеного свідоцтва, право власності за позивачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5).

Квартира АДРЕСА_1 раніше належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Козятинською дистанцією цивільних споруд 06.01.1999 року та договору дарування частини квартири від 10.10.2005 року (а.с. 29).

Згодом, квартира була предметом іпотеки за договором іпотеки від 19.02.2008 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержателем) та ОСОБА_8 (іпотекодавцем) в забезпечення виконання останнім зобов'язань за кредитним договором. За договором факторингу стягувачем та іпотекодержателем по цьому кредитному договору стало ТОВ «Українська факторингова компанія». На виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості виконавчою службою вживалися заходи щодо реалізації іпотечного майна, проте, торги не відбулися і стягувач ТОВ «Українська факторингова компанія» виявило бажання залишити за собою непродане майно. А тому, за актом державного виконавця від 16.04.2018 року квартира була передана стягувачу в рахунок погашення боргу. Вказані обставини визнаються представником позивача, а тому, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_5, яка є особою з 2 групою інвалідності (а.с. 9,31, 157).

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України та положень статей 4, 5, 12, 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду, ТОВ «Українська факторингова компанія» просило усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що позбавлена права користування жилим приміщенням з підстав, передбачених статтями 317, 319, 391, 405 ЦК України та статтею 156 ЖК України, виходячи з того, що ОСОБА_5 підлягає зняттю з реєстрації у зв'язку з втратою права власності на квартиру попереднього власника ОСОБА_8, родичкою якого вона є.

Разом з тим, статтею 156 ЖК України та статтею 405 ЦК України визначені права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), а відповідач, як вбачається з матеріалів справи, до членів сім'ї позивача не належать.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення. Оскільки, як зазначав позивач, він позбавлений права користування і володіння спірною квартирою, а у разі визнання відповідача такою, що позбавлена права користування жилим приміщенням, позивач не поновить свої права володіння та користування цією квартирою.

Встановлено, що позивач набув право власності на спірну квартиру в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», а тому і захищати своє порушене право позивач повинен виходячи з положень цього Закону, зокрема, статті 40, проте таких позовних вимог ТОВ «Українська факторингова компанія» не заявлялось.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, та з врахуванням того, що відповідач при подачі апеляційної скарги була звільнена від сплати судового збору, з позивача на користь держави підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 2643 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням відмовити .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 18/24, 8 поверх; ідентифікаційний код в ) на користь держави 2643 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Судді: /підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Огороднік І. В. Провадження № 22-ц/4820/467/18

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 43