ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 643/4237/18

провадження №22-ц/790/4130/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого - Бровченко І.О.

суддів - Колтунової А.І., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2018 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнення, зазначив, що відповідно до кредитного договору СM-SМЕ708/165/2008 від 08.05.2008, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» , правонаступником якого є ПАТ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2, останній отримав кредит у розмірі 220000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 08.05.2008 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, предметом якої є однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3

В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 7054814,03 грн.

10 грудня 2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого до позивача перейшли усі права іпотекодержателя за договором іпотеки. З провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 позивачу стало відомо, що нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки РМ-SME 708/165/1/2008 відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням за здійснення процедури банкрутства. На даний час постанова про визнання ФОП ОСОБА_7 банкрутом по справі 5023/4342/11 скасована, а провадження припинено. З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить ОСОБА_1, на підставі договору купівлі продажу від 26 грудня 2014 року, тобто вона є іпотекодавцем за договором іпотеки. Позивач посилається, що відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача, тому позивач як іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки. Просить позов задовольнити, звернути стягнення на предмет іпотеки, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом надання позивачу права продажу та розпорядження предметом іпотеки в рахунок погашення заборгованості з у розмірі 7054814,03 грн., яка встановлена рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року, передати предмет іпотеки в управління позивача, на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали, заперечували проти позовних вимог та просили у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Московського районного суду Харківської області від 23 квітня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що загальнообов'язкового значення визначення ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні у резолютивній частині рішення суду самостійного значення немає. Судом першої інстанції не надано правового обгрунтування в частині відмови у задоволені позову щодо надання предмета іпотеки в управління позивачу.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають задоволенню, а рішення Московського районного суду м. Харкова скасуванню з наступних підстав.

Згідно з положенням пункту четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів щодо ціни предмета іпотеки на день розгляду справи. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що надання права іпотекодержателю від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов укладеного між сторонами договору є позасудовим способом захисту, жодних доказів на підтвердження вчинення дій, передбачених умовами договору для позасудового врегулювання спору, зокрема надсилання іпотечного повідомлення, а також дій, необхідних для реєстрації права власності на предмет іпотеки та подальшої його реалізації від свого імені, позивач не наддав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 08 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № СM-SМЕ708/165/2008, згідно з яким ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 220000,00 доларів США строком до 08.05.2018 (а.с.9-12).

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 перед ЗАТ «ОТП Банк», 08.05.2008 укладений договір іпотеки (майнова порука) РM-SМЕ708/165/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, предметом іпотеки якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2006 (а.с. 13-15).

08 травня 2008 року до Єдиного реєстру заборон відчуження внесений запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна (а.с.16).

Згідно договору купівлі продажу від 26 грудня 2014 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 29).

30 червня 2009 року державним ресторатором Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації проведено реєстрацію змін до установчих документів, відповідно до яких була змінена назва Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права іпотекодержателя за договором іпотеки РM-SМЕ708/165/2008. (а.с. 18-28).

На підставі наданих доказів, судом встановлено, що позивач в наслідок укладення договору купівлі кредитного портфелю набув права іпотекодержателя за іпотечним договором від 08 травня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 Спірна квартира на час розгляду справи в суді належить ОСОБА_4, яка придбала її на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410(втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014, ухвалу господарського суду Харківської області від 29 вересня 2014 року, якою скасовані обтяження, накладені на нерухоме майно ОСОБА_8, арешт нерухомого майна, дата реєстрації 21 червня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 9958563, обтяжувач Московський ВДВС ХМУЮ, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження 19730758 від 09 червня 2010 року державний виконавець Баранова В.В., а саме майно учасника ПТ "ЄВТУШЕНКО І КО" фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 - однокімнатну квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1, житловою площею 17,4 кв.м, загальною площею 31,4 кв.м, якою володіє на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 квітня 2006 року, Чуєвою О.Д. ПН ХМНО, за реєстровим №1481. Договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за №1277502, відповідно до витягу №2329030 від 27 квітня 2006 року. Скасовано наступні обтяження майна: заборона на нерухоме майно, дата реєстрації 08 травня 2008 року, реєстраційний номер обтяження 7157346, іпотека, дата реєстрації 08 травня 2008 року, реєстраційний номер іпотеки 7157250, іпотекодержатель ТОВ «ОТП Факторинг Україна», майно квартира, за адресою: АДРЕСА_1, Договір іпотеки р. № 953 від 08 травня 2008 року Приватний нотаріус ХМНО Петриченко О.О., залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25 лютого 2015 року, ухвалу господарського суду Харківської області від 29 вересня 2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 скасовано. Провадження у справі № 9222459/14 про банкрутство повного товариства «Євтушенко і Ко» припинено.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі.

Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного судового рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(у редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

За змістом зазначених норм іпотека не припиняється при переході прав на іпотечне майно, якщо не наступили обставини, визначені законом, зокрема статтею 17 Закону України «Про іпотеку» або статтею 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». При цьому факт реалізації іпотечного майна (стаття 17 Закону «Про іпотеку») припиняє іпотеку лише за умови дотримання положень статей 23 та 11 цього Закону.

Разом з тим відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов'язаннями, які воно забезпечує. Продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду. Кошти, що залишилися після задоволення забезпечених вимог та покриття витрат, пов'язаних з утриманням, збереженням та продажем предмета забезпечення, підлягають включенню до складу ліквідаційної маси.

За змістом статті 45 цього Закону вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у випадку реалізації майна банкрута, яке було передано в іпотеку, кошти від такої реалізації спрямовуються на задоволення вимог кредитора за зобов'язаннями, які воно забезпечує, залишок після забезпечення вимог кредитора та витрат включається до ліквідаційної маси, а зобов'язання перед кредитором вважається погашеним. Зазначена норма права стосується реалізації майна саме банкрута, а не будь-якого іншого майна, переданого в іпотеку.

За таких умов у зв'язку з припиненням основного зобов'язання погашенням припиняється і похідне зобов'язання у вигляді іпотеки майна, яке належало банкруту.

Разом з тим відповідно до статті 16 ЦК України способом захисту порушеного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відтак скасування судового рішення, на виконання якого реалізовувалось майно, та відновлення становища, яке існувало до його ухвалення, є способом захисту порушеного таким рішенням прав.

Таким чином, внаслідок ухвалення постанови вищого господарського суду України від 25 лютого 2015 року по справі 922/2459/14, якою скасовано ухвалу господарського суду Харківської області та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014, поновилась іпотека банку на квартиру АДРЕСА_1, власником якої на день розгляду справи на підставі укладеного 26.12.2014 договору купівлі-продажу, є ОСОБА_1.

Тому, з урахуванням норм статті 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_1, особи, яка стала набувачем іпотечного майна, перейшли всі права та обов'язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неналежним чином виконує умови кредитного договору № СМ-SМЕ708/165/2008 від 08 травня 2008 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року позовні вимоги ТОв 2ОТП Факторинг Україні» до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу з соліданих боржників задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_6 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості в розмірі 7054814 грн. 03.

Рішення суду встановлено, що станом 05 серпня 2014 року заборгованість складає 7054814,03 грн., з яких: заборгованість за кредитним договором в розмірі 222366, 26 доларів США, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на 05 серпня 2014 року становить 2709099 грн. 26 коп. ; заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 44938, 74 доларів США, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на 05 серпня 2014 року становить 547460 грн. 91 коп.; пеня за прострочення виконання зобов'язань становить 3798223 грн. 86 коп.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Згідно з частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

У спорах цієї категорії лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовною підставою для відмови у задоволені позову.

Посилаючись на те, що позивач не зазначив ціну продажу предмета іпотеки як на підставу відмови у позові, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вартість предмета іпотеки визначена в іпотечному договорі.

У договорі іпотеки від 10 жовтня 2007 року сторони визначили вартість предмета іпотеки в розмірі 289900 грн., що на дату підписання цього договору становила 57405 , 94 дол. США.

Таким чином, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Крім того, ціна продажу можу бути встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, про що про позивач у позовній заяві.

Суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволені позову з цієї підстави.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не вжив позасудового способу захисту та не зареєстрував права власності на предмет іпотеки для подальшої його реалізації від свого імені, тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 6.3 договору іпотеки передбачено, що жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 вказаного закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до пункту 1.9 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що банк виконав свої зобов'язання. Проте, позичальником належним чином не виконувалися зобов'язання за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка встановлена рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року.

Отже, обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Враховуючи вищевикладені обставини, наявність непогашеної заборгованості, апеляційний суд вважає, що позивач мав правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Разом з тим, позовні вимоги щодо передачі предмета іпотеки в управління позивачеві на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами, оскільки таким чином будуть порушуватись права та законні інтереси власника квартири на користування нею.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1), третя особа - ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1) про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № СМ-SМЕ708/165/2008 від 08 травня 2008 року в розмірі 7054814 грн. 03 коп., з яких: заборгованість за кредитним договором в розмірі 222366, 26 доларів США, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на 05 серпня 2014 року становить 2709099 грн. 26 коп. ; заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 44938, 74 доларів США, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на 05 серпня 2014 року становить 547460 грн. 91 коп.; пеня за прострочення виконання зобов'язань становить 3798223 грн. 86 коп., шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (місцезнаходження 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д) права продажу будь-якій особі- покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором РМ-SМЕ 708/165/1/2008 від 08 травня 2008 року, а саме: однокімнатну квартира загальною площею 31, 4 кв.м., житловою площею 17.4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 1378 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 2067 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді -