Справа № 465/2646/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/783/5983/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Фейір К.О.

з участю прокурора Заяць І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 07 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на побудований гараж №б/н, який знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 51,8 кв.м.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку в інтересах держави в особі Львівської міської ради оскаржила Львівська місцева прокуратура №3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що предмет спору є самочинним будівництвом збудованим на земельній ділянці, яка не належить позивачу. В апеляційній скарзі просить скасувати заочним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 07 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Львівської місцевої прокуратури №3 підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.263 ЦПК України в чинній редакції, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Згідно технічного паспорта на гараж від 02.06.2015 року встановлено, що ОСОБА_3 збудовано гараж №б/н по АДРЕСА_1 загальною площею 51,8 кв.м.

ОСОБА_3 у 2015 році надано ФОП ОСОБА_4 звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, а саме: гаража по АДРЕСА_1 за висновком якого встановлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації будівель та споруд і можливість його безпечної експлуатації.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що оскільки позивачем самочинно збудовано гараж №б/н по АДРЕСА_1 та згідно звіту технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, даний гараж відповідає усім будівельним, технічним, пожежним та санітарним вимогам, відповідач у свою чергу заперечення проти позову на адресу суду не подав, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення в повному обсязі, в зв"язку з чим прийшов до висновку про підставність заявлених позовних вимог про визнання права власності на спірний гараж.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а право власності на землю гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Львівська міська рада у відповідності до вимог ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції, а також повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, а також іншими законами України. Згідно з ст. 80 цього Закону, територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб"єктами права власності на землю, що є комунальною власністю.

У п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 12, 116 Земельного кодексу України, визначено, що виключного до компетенції сільських, селищних, місцевих рад входить вирішення питань регулювання земельних відносин.

Земельна ділянка, на якій розташовано спірний гараж, є комунальною власністю і відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради.

Згідно ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена з цією метою, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку осіб під уже збудоване нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30.03.2012 року №6, під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

В цій же Постанові зазначається, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 Земельного кодексу України), землекористувачі (ст. 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 1021 Земельного кодексу України) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Як вбачається з матеріалів справи, такі не містять жодних доказів, що підтверджують право власності ОСОБА_3 на землю, право користування земельною ділянкою або передачу права користування на підставі цивільно-правових договорів земельною ділянкою на АДРЕСА_1 де збудовано гараж.

Згідно п. 4 згаданої Постановити, під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VIдозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Згідно п.21 Постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону № 3038-VI, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов'язковим (стаття 7 Закону № 687-XIV, стаття 31 Закону № 3038-VI).

Згідно п.1.6.3. Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року №835, до ознак і класифікацій самочинного будівництва, зокрема належить нове будівництво, розширення будинків або споруд без дозволу виконавчого органу міської ради, без належно затвердженої проектної документації, без дозволу інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області на виконання будівельних робіт.

Матеріали справи не містять доказів наявності відповідного дозвільного документа, що надає ОСОБА_3 право виконувати підготовчі та будівельні роботи з будівництва гаража по АДРЕСА_1.

З врахуванням вищенаведеного, гараж № б/н по АДРЕСА_1 загальною площею 51,8 кв.м. є самочинним, оскільки такий збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження дотримання встановленого порядку погодження самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію, а також про звернення у Львівську міську раду з зазначеним питанням.

Виходячи із змісту ч.ч. 1,2 ст.331 ЦК України та ч.1 ст.182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об"єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст. 331 ЦК України), в зв"язку з чим ст. 331 ЦК України не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, відсутні будь-які підстави для визнання права власності на самочинне будівництво - гараж, збудований на земельній ділянці, розпорядником якої є Львівська міська рада, і яка не виділялася позивачу для такого будівництва.

Рішення суду при визнання права власності на такий гараж однозначно порушує права розпорядника земельної ділянки на якій збудовано гараж.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а рішення суду є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому на думку колегії суддів рішення районного суду слід скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити - відмовити.

Керуючись ст.ст. 141 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 07 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь прокуратури Львівської області судові витрати в розмірі 606 грн. 32 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк