Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Назарова М.В.
Справа № 415/2979/15-ц
Провадження № 22ц/782/873/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Орлова І.В.,

за участю секретаря Данько Л.С.

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідачів ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання забудовником частки перебудованого в результаті реконструкції житлового будинку і права власності на частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних у будівництві житлового будинку, та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2 у травні 2015 року звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та в обґрунтування якого посилався на те, що з 17 грудня 1993 року до лютого 2015 року перебував у шлюбі із ОСОБА_5 Родиною вони з 1996 року проживали в спірному будинку за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Базарна (Лагоди), буд. 47, який належить: 1/3 колишній дружині ОСОБА_5 (Відповідачу-2), 2/3 батьку останньої ОСОБА_4 (Відповідачу-1).

В 1996 році подружжя ОСОБА_2 вирішило продати квартиру в м. Луганськ і вкласти гроші в перебудову спірного будинку, зробивши повну реконструкцію будинку та господарських споруд.

В період з 1996 року по кінець 2012 року позивач з дружиною відповідачем ОСОБА_5 для поліпшення комфорту проживання сімї повністю перебудували спірний будинок та інші будівлі, і в результаті повної реконструкції фактично було створено новий обєкт нерухомості: прибудована ванна 12 кв.м та кухня 22 кв.м, мансарда (2-й та 3-й поверхи), проведено опалення та водопровід, встановлений котел та бойлер, влаштовано камін, на першому поверсі перебудовані перегородки, несуча стіна, деревяні сходи на другий поверх, всі вікна поміняні на металопластикові, до будинку прибудовано ганок та інше. Крім того, у дворі знаходилися стіни коробки недобудованої двоповерхової будівлі, будівництво якої було закінчено, та облаштовано на першому поверсі гараж з оглядовою ямою, а на другому житлова кімната. Частково зміни було прийнято в експлуатацію 21.12.1999 року, а в квітні 2000 року узаконено прибудови до будинку.

Такою, що не введено в експлуатацію залишилося приміщення мансарди, яку позивач із дружиною побудували у 2009 році.

Оскільки право власності на спірне домоволодіння зареєстроване за відповідачами, однак позивач приймав участь у перебудові та будівництві зазначеного будинку у шлюбі із ОСОБА_5, яка є співвласницею будинку, який наразі не введений в експлуатацію, згідно експертного висновку 46/100 частки від дійсної вартості спірного домоволодіння відповідають витратам на його перебудову, добудову (реконструкцію, поліпшення), здійснені з 1996 по теперішній час за спільні сімейні кошти, то позивач вважає своєю часткою будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних у будівництві житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, половину вказаного - 23/100.

Тому із посиланням на вимоги ст.ст. 328, 331, 355, 356, 357, 368 ЦК України та ст.ст. 60, 62 СК України просив визнати його забудовником 23/100 частки перебудованого в результаті реконструкції житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Базарна (Лагоди), буд. 47 та визнати за позивачем право власності на 23/100 частки будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних у будівництві житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за вказаною адресою.

В липні 2015 року відповідачі (за первісним позовом) ОСОБА_4 (Відповідач-1) та ОСОБА_5 (Відповідач-2) звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_2, який згодом уточнили, та в якому просили усунути їм як власникам спірного домоволодіння перешкоди шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення позивача (за первісним позовом) ОСОБА_2 з будинку №47 по вул. Лагоди (Базарній) в м. Лисичанськ Луганської області.

В обґрунтування позову посилалися на порушення позивачем їхніх прав як власників, оскільки той знаходиться на реєстраційному обліку у спірному будинку та, скориставшись відсутністю відповідача ОСОБА_5, створює перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаним будинком, пошкодив замок вхідної двері будинку, врізав інший замок, добровільно відмовляється надати ключ власнику будинку, зафіксував двері надвірних будівель цвяхами великого розміру і на дверях розмістив записку з погрозами фізичної розправи. Відповідач має можливість зареєструватися за іншими адресами, оскільки має у володінні та користуванні дві інших квартири у м. Лисичанськ, які є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і в одній з яких зараз проживає. А крім того, позивач є власником частини житла в м. Ростов-на-Дону.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 23 липня 2015 року вказані позови обєднано в одне провадження (а.с. 44 т. 1).

Відповідачі-2 ОСОБА_5 у своєму запереченні проти первісного позову ОСОБА_2 посилалася на те, що їй нічого не відомо про продаж квартири в м. Луганськ і коштами від начебто продажу якої вона не користувалася; спірний будинок належить відповідачам, їх право власності є непорушним, а з позивачем шлюбної угоди не укладалося. Позивач ніколи і нічого не будував. Організація облаштування помешкання належала відповідачу ОСОБА_4, який є фахівцем у галузі будівництва, а також оплачувалися грошима, які заробила Відповідач-2. У позивача відсутні докази того, що він створив частину своєї власності за кошти, які належать йому особисто.

Відповідач-1 ОСОБА_4 у своєму запереченні зазначив, що майже всі будівельні роботи виконував він на прохання доньки Відповідача-2. Позивач ніякого відношення до вказаного процесу будівництва ніколи не мав. Деякі роботи здійснювалися найманими працівниками, оплата провадилася родинними коштами. Спірні споруди знаходяться на приватній земельній ділянці, і позивач не набув право власності в шлюбі на чверть майна під час користування чужою власністю, а питання про виплату позивачу грошової компенсації ним не ставиться.

Позивач ОСОБА_2 не визнав зустрічний позов та просив відмовити у його задоволенні.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2017 року у задоволенні як первісного позову ОСОБА_2, так і зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Сторони подали апеляційні скарги, в яких кожна сторона вважає рішення суду в частині відмови у задоволенні позову цієї сторони постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, і правильним в частині відмови у задоволенні позову іншої сторони.

Доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є фактично підстави його позову, крім того, позивач вважає прийняте рішення з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України (2004 року), оскільки суд не сприяв реалізації прав позивача, тому просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Доводами апеляційної скарги відповідачів є незаконність судового рішення, яким прописка позивача у спірному будинку дозволяє йому користуватися та володіти всім будинком, який належить на праві приватної власності відповідачам і який вони бажають продати, а кошти витратити на лікування доньки та онуки, і реєстрація в будинку сторонньої особи перешкоджає їм в цьому.

Тому просять частково змінити рішення та задовольнити позовні вимоги відповідачів.

В суді апеляційної інстанції кожна сторона підтримала доводи своєї апеляційної скарги та не визнала скаргу іншої сторони.

Заслухавшидоповідь судді-доповідача, сторін, розглянувши справу у межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (в редакції закону 2004 року, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу права власності позивача на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані у перебудові, яку позивач вважає будівництвом, спірного жилого будинку, під час шлюбу із Відповідачем-2 за спільні сімейні кошти. І оскільки вказаний будинок не введений в експлуатацію, позивач просить визнати його забудовником перебудованого в результаті реконструкції житлового будинку, щоб ввести його в експлуатацію відповідно до своєї частки будівельних матеріалів та конструктивних елементів 23/100, яку визначає як половину від поліпшень.

Проти чого заперечують відповідачі і як власники спірної будівлі вважають порушеним своє право власності наявністю реєстрації в будинку сторонньої на час розгляду справи судом людини - позивача, що перешкоджає їм розпорядитися будинком на власний розсуд. Тому просять захистити їх порушене право власності шляхом зняття позивача з реєстраційного обліку та виселення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції з посиланням на застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст. 25 КпШС України, ст. 62 ч. 1 СК України, виходив з необґрунтованості позовних вимог і відсутності передбачених законом підстав набуття позивачем права власності на спірне майно, оскільки з висновку судово-будівельної експертизи бралися до уваги роботи, здійснені з 1996 року, коли Відповідач-2 не була співвласником будинку. Тому участь позивача і здійсненні ним робіт не могла потягнути за собою виникнення у нього права власності на частку у спільному майні подружжя, а доказів про вартість виконаних з 2000 року робіт, їх істотність для збільшення вартості майна Відповідача-2 позивачем не надано.

Відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд обґрунтував тим, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм жилого та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Оскільки позивач був вселений у спірне житло як член родини власника, і суду не надано доказів систематичного руйнування чи псування ним вказаного жилого приміщення або використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття тощо, як не надані і докази застосування до нього заходів громадського впливу чи запобігання таким порушенням, відсутні передбачені законом підстави для його виселення зі спірного житла без надання іншого жилого приміщення.

Розглядаючи справу за доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що підлягають частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 з 17.12.1993 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року (а.с. 8 т. 1).

Відповідачі є співвласникам домоволодіння за адресою: м. Лисичанськ Луганської обл., вул. Базарна (Лагоди), буд. 47, на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування частини житлового будинку: ОСОБА_4 - 2/3 будинку, з відповідною частиною господарських споруд, розміщений на земельній ділянці площею 910 кв. м, та складається з А1Жа житловий будинок дерев. обклад. цеглою, жилою площею 38,0 кв.м, В літня кухня гараж цегл., П- погріб кам., У вбиральня дощ., №1- огорожа дощ, № 2 водопровід дворовий, від 24 лютого 1997 року (а.с. 92 т. 1); відповідач ОСОБА_5 з 19 січня 2000 року 1/3 будинку з відповідною частиною господарських споруд, що складається з А1а - житловий будинок дерев., обкл. цегл., житловою площею 37,60 кв.м, В сарай-гараж цегл., П погріб кам., У вбиральня дощ, Д душ цегл., №1-6, 1 споруди (а.с. 93 т. 1).

Крім того, сторони визнали, що позивач ОСОБА_2 з 1996 року як член сімї Відповідача-2 ОСОБА_5 був вселений та проживав у спірному будинку за життя попереднього власника домоволодіння матері Відповідача-1 ОСОБА_4 ОСОБА_7, з 2014 року у спірному будинку відключено всі комунікації (електро-, водо-, газопостачання), що відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до копії паспорту позивача, він зареєстрований за адресою спірного будинку з 20 червня 2003 року (а.с. 4 зв. т. 1).

Також сторони визнали, що здійснені в спірному домоволодінні перебудови є самочинними, і до часу розгляду справи судом в експлуатацію не прийняті, за винятком прибудови а площею 7,8 кв.м, прибудови а1 площею 18,3 кв.м, що прийняті в експлуатацію на імя ОСОБА_8 як самовільно побудовані згідно рішення Виконкому Лисичанської міської ради Луганської області від 25 квітня 2000 року №264 «Про індивідуальне будівництво» (а.с. 95 т. 2).

Згідно ухвали Лисичанського міського суду від 20 травня 2016 року Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз проведено судову будівельно-технічну експертизу, відповідно до висновків якої ринкова вартість житлового будинку № 7 по вул. Лагоди м. Лисичанськ Луганської області станом на час проведення експертизи складає 824480,00 грн.; вартість робіт з перебудови, добудови (реконструкції, поліпшення) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою були здійснені в період з 1996 року по теперішній час складає 640737,39 грн., відокремити поліпшення (результат реконструкції, перебудови, добудови) здійснені в період з 1996 року по теперішній час, у будинку … не можливо;

Розміру 46/100 частки від дійсної вартості домоволодіння у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Лагоди, будинок №47, відповідають витрати на здійснення його перебудови, добудови (реконструкції, поліпшення), що були здійснені з 1996 року по теперішній час;

На час проведення дослідження загальний стан домоволодіння можна кваліфікувати як задовільний. Житловий будинок № 47 по вул. Лагоди м. Лисичанськ Луганської області на даний час придатний для експлуатації за його цільовим призначенням (а.с. 176-190 т. 1).

Правовстановлюючі документи на земельну ділянку за адресою: м. Лисичанськ, вул. Лагоди (Базарна), 47 відповідно до відомостей відділу у м. Лисичанську Головного управління Держеокадастру у Луганській області (а.с. 20 т. 3) та Управління власності Лисичанської міської ради Луганської області (а.с. 22 т. 3) відсутні, проте, в договорі дарування 1/3 спірного домоволодіння Відповідачу-2 від 24 лютого 1997 року зазначеного, що будинок розташований на земельній ділянці площею 910 кв.м.

У попереднього власника спірного домоволодіння ОСОБА_7 право власності виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 жовтня 1981 року, згідно якому житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці площею 910 кв.м (а.с. 79 т. 2).

Тому колегія суддів виходить із того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинного до цієї дати Земельного Кодексу (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

Отже, відповідачами як обдарованим перейшло й право користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне домоволодіння, для його обслуговування.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на матеріали та обладнання, що були використанні в процесі будівництва житлового будинку має здійснюватися за наявності даних про те, що особа, яка вважає, що її права порушенні довела, що спірне майно створене саме нею та зазначила, які матеріали та обладнання були використанні в процесі цього будівництва.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_2 просив визнати його забудовником частки перебудованого в результаті реконструкції житлового будинку і права власності за ним як за таким забудовником на частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних у будівництві, виходячи із того, що вказана перебудова здійснена ним у шлюбі із власником будинку Відповідачем-2 ОСОБА_5, і виходячи із рівності часток кожного з подружжя у спільному сумісному майні з огляду на вимоги ст.ст. 60, 62, 70 СК України, просив визнати за ним право власності на половину цих поліпшень.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведеним положенням відповідають і вимоги ст. 25 КпШС УРСР, що діяв до 01.01.2004 року.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості обєкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що Відповідач-2 ОСОБА_5 є власницею лише 1/3 спірного домоволодіння, і зробив висновок про необґрунтованість позовних вимог з огляду на ту обставину, що остання набула у власність вказану частку будинку у 2000 році, а будівництво розпочато у 1996 році, докази вартості виконаних робіт, їх істотність для збільшення вартості майна за період з 2000 року відсутні.

Суд залишив поза увагою і не дав жодної оцінки тому, що власником 2/3 спірного домоволодіння з 1997 року є Відповідач-1 ОСОБА_4, який пояснив, що власноруч брав участь у поліпшеннях в належному до 1997 року його матері будинку спочатку за її згодою як попередньої власниці, а з 1997 року вже як власник 2/3 будинку.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, і не заперечується сторонами, позивач та Відповідач-1 ОСОБА_4 не є членами родини і ніколи не вели спільне господарство, будь-яких договорів між ними про спільну діяльність не укладалося, і жодних вимог до останнього як до власника 2/3 частки спірного домоволодіння позивачем не заявлено.

Отже, якщо до спірних правовідносин позивача та Відповідача-2 застосуванню підлягають правила, що регулюють право спільної сумісної власності подружжя, то до відносин позивача із Відповідачем-1 спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність", діючого на час виникнення спірних правовідносин сторін, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі

будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК (561-12) і ст.14 Закону України "Про власність" (697-12) земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Наведене відповідає і правилам ст.ст. 355-358 ЦК України (2003 року), що регулюють право спільної часткової власності і порядок його здійснення, що слід брати до уваги, оскільки спірна перебудова мала місце з 1996 року до часу припинення спільного проживання позивача і Відповідача-2 (2015 рік).

Крім того, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 331 ЦК України, п. 1 ч. 3 ст. 331, ч. 1 ст. 182 ЦК України до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Частина 3 статті 12 ЦПК України покладає на кожну сторону обовязок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем в порушення вказаних вимог не зазначено, на частину яких конструктивних елементів (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші тощо) та будівельних матеріалів він просить визнати за ним право власності, і надані ним з цього приводу товарні чеки, замовлення покупця, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна не є доказами саме тих поліпшень, на які посилається ОСОБА_2

Так, останній вважає спільним сумісним майном подружжя надбудовану у 2009 році мансарду, а надає чеки про придбання пиломатеріалів 21.04.2011 року (а.с. 66 т. 1), товарний чек від 09.09.2013 року не містить прізвища покупця (а.с. 66 т. 1), замовлення покупця панелей, планок та кріпежу ОСОБА_2 не містить дати (а.с. 66 т. 1), придбання вікон та підвіконь не створює новобудову (а.с. 69, 71-73 т. 1), видаткову накладну про придбання панелей, вагонки, кутів, стартових полос, внутрішніх кутів проведено 18.09.2012 року приватним підприємцем ОСОБА_2 на вул. Дружби народів, 13, що не є спільним сумісним майном подружжя (а.с. 70 т. 1), як не може створювати новобудову і придбані 01.11.2012 року дюбелі, саморізи та профілі (а.с. 74).

Щодо товарно-транспортної накладної від 05.05.1997 року про доставку на вул. Лагоди, 47, м. Лисичанськ вантажоотримувачу ОСОБА_2 шиферу на 2832,00 грн. та шлакоблоку 2000 шт., то доказів використання вказаних будівельних матеріалів, коли саме та на будівництво чого позивачем не надано.

Доказів використання на перебудову спірного домоволодіння коштів від продажу квартири у м. Луганськ позивачем не надано.

Крім того, з огляду на положення Конституції України та Конвенції, які мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), обмеження матеріального права суперечать цим положенням, тому порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позивач ставить питання про визнання його забудовником самочинного будівництва, щоб ввести в експлуатацію спірне домоволодіння як співвласник конструктивних елементів та будівельних матеріалів.

Оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» забудовник - це особа, яка відповідно до закону отримала право власності або користування земельною ділянкою для містобудівних потреб та виконує передбачені законодавством дії, необхідні для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об'єкта містобудування Частину першу статті 1 доповнено абзацом одинадцятим згідно із Законом N58-V (58-16) від 01.08.2006, то обраний позивачем спосіб захисту про визнання його забудовником не підлягає задоволенню.

Тому доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про неправильне застосування судом вимог ст.ст. 328, 331 ЦК України, ст. 62 СК України дають підстави для часткового її задоволення, скасування рішення та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про обовязок суду сприяти всебічному повному зясуванню обставин справи, розяснювати особам, які беруть участь у справа, їх права та обовязки та попереджувати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановленим цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК 2004 року), то вони не заслуговують на увагу як засновані на наявних у рішенні висновках суду. В даному випадку сторона позивача скористалася своїм правом заявляти клопотання про призначення експертизи, що було зроблено в суді апеляційної інстанції, заявивши про призначенні додаткової судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою колегії суддів судової палати від 22 грудня 2017 року в задоволенні такого клопотання було відмовлено, оскільки фактично у клопотанні йшлося не про необґрунтованість або неясність експертного висновку, а про незгоду з висновками суду про необґрунтованість позову (а.с. 7-9 т. 3).

Що стосується доводів апеляційної скарги Відповідача-1 ОСОБА_4 про неврахування судом фактів, що вказують на порушення його прав та законних інтересів як власника спірного житлового будинку, то вони є слушними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У справі, що переглядається, суд встановив, що Відповідач-1 ОСОБА_4 є власником спірного житлового будинку, у якому не проживає, оскільки зареєстрований та постійно проживає в іншому житлі; його донька Відповідач-2 ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_2, у звязку із чим останній був вселений до належного відповідачам спірного житлового будинку, які як власники цього майна надали право позивачу користуватись ним.

Вказане підтверджується тим, що протягом тривалого часу з 1996 року ніхто із відповідачів не заперечував і не оспорював проживання позивача в будинку.

Позивач спільно з власником спірного житлового будинку Відповідачем-1 не проживав, спільним побутом не був повязаний; після розірвання шлюбу з донькою Відповідача-1 мешкає за іншою адресою, де має у власності житло, а будинок, де відключено всі комунікації, лише відвідує.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (висновок ВСУ № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог Відповідача-1 ОСОБА_4, порушене право якого як власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України підлягає захисту на вимогу власника шляхом припинення користування позивачем ОСОБА_2 чужим майном (спірним житловим будинком) шляхом виселення.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що спірний житловий будинок з 2014 року не облаштований електро-, водо- та газопостачанням, а у власності позивача наявні дві житлові квартири в м. Лисичанськ, які він використовує за призначенням.

З огляду на сутність установлених правовідносин, на вказані правовідносини не поширюються норми статей 64, 116, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України.

Щодо позовних вимог Відповідача-2 про зняття з реєстраційного обліку позивача, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду про виселення позивача зі спірного житла є самостійною підставою для зняття з такого обліку, до того ж відповідний орган не залучений до участі у справі.

Доводи апеляційної скарги Відповідача-2 ОСОБА_5 про необґрунтованість рішення суду про відмову у задоволенні її позову не спростовують правильних висновків суду в цій частині, оскільки згідно усталеної практики Верховного Суду України вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм жилого та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Оскільки позивач був вселений у спірне житло і користувався ним як член родини власника, і суду не надано доказів систематичного руйнування чи псування ним вказаного жилого приміщення або використання його не за призначенням, систематичного порушення правил співжиття тощо, як не надані і докази застосування до нього заходів громадського впливу чи запобігання таким порушенням, відсутні передбачені законом підстави для його виселення зі спірного житла без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки суд припустився невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, наведене згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в наведеній частині і ухвалення нового рішення про часткове задоволення спільної апеляційної скарги відповідачів та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову Відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2017 року

змінити.

Скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання забудовником частки перебудованого в результаті реконструкції житлового будинку і права власності на частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних у будівництві житлового будинку, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2.

Скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_4 та виселити ОСОБА_2 із житлового приміщення за адресою: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Базарна (Лагоди), буд. 47.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

ОСОБА_3 складення повного тексту постанови 23 січня 2018 року.

Головуючий

Судді: