ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 638/855/17-ц

провадження № 22ц/818/552/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Асавалюк О.О.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (ОСОБА_4.), ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року в складі судді Омельченко К.О.,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Європейська ліга правових інновацій» від 06 жовтня 2016 року по справі № 02/09/2016 стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 10 714 800,00 грн. Про зазначене рішення третейського суду ОСОБА_3 відомо, він не заперечував проти позову та визнав його в повному обсязі.

Зазначив, що 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 укладено договір дарування нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який є фіктивним, вчинений без наміру створення правових наслідків, які були ним обумовлені, з метою унеможливлення звернення стягнення на майно в порядку примусового виконання рішення третейського суду від 06 жовтня 2016 року.

Вказав, що про фіктивність договору дарування свідчить його безоплатність та відсутність будь-яких зустрічних зобов'язань обдаровуваного. Крім того, після укладення договору дарування режим використання нежитлових приміщень не змінився.

Зазначив, що з метою унеможливлення повернення йому боргу за договором позики, ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на все інше майно, що йому належить.

Вказав, що 25 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування вищевказаних нежитлових приміщень, який є похідним від договору дарування від 20 жовтня 2016 року, та також є фіктивним, укладений виключно з метою приховування майна ОСОБА_3 від звернення на нього стягнення в ході примусового виконання рішення суду.

Просив визнати договір дарування нерухомого майна - нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину; визнати договір дарування нерухомого майна - нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 25 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6, недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що нежитлові приміщення, які є предметом спірних договорів дарування, належали ОСОБА_3 на праві приватної власності, на яку може бути звернено стягнення; що обізнаність з рішенням третейського суду про стягнення заборгованості станом на момент укладення договору дарування є достатнім свідченням ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань з повернення заборгованості та унеможливлення звернення стягнення на нерухоме майно; що наявність чи відсутність іншого майна не спростовує фіктивності укладених договорів, враховуючи значний розмір заборгованості; що про фіктивність договорів також свідчить незмінність фактичного використання нежитлових приміщень; що укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбулось за домовленістю між ними про поділ майна подружжя; що рішення третейського суду про стягнення з ОСОБА_3 є чинним та обов'язковим до виконання, навіть за відсутності відкритого виконавчого провадження, та заборгованість ОСОБА_3 є безспірною.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Кіся П.В. від 17 листопада 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Кіся П.В., Бровченка І.О., Хорошевського О.М. від 22 листопада 2017 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Кіся П.В., Бровченка І.О., Хорошевського О.М. від 20 грудня 2017 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Кіся П.В., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 05 вересня 2018 року провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Кіся П.В., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 13 вересня 2018 року залучено ОСОБА_4 в якості відповідача у справі як правонаступника ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

11 жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 638/855/17-ц (22ц/818/552/18) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року в складі судді Омельченко К.О. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року у складі колегії суддів Бурлака І.В., Кіся П.В., Яцини В.Б. справу призначено до розгляду у вікритому судовому засіданні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження фіктивності договорів дарування нежитлових приміщень та того, що дійсним наміром сторін договору було приховати майно відповідача ОСОБА_3 від обтяжень, пов'язаних з примусовим виконанням рішення третейського суду щодо стягнення коштів за договором позики.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 3 193 600,00 грн., що на день укладання договору становить 400 000,00 доларів США на строк до 31 грудня 2014 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 04 лютого 2015 року за договором позики від 10 березня 2010 року сторонами договору змінено строк повернення позики до 01 вересня 2016 року та викладено третейське застереження, згідно якого спори за цим договором сторони передають на вирішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Європейська ліга правових інновацій».

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Європейська ліга правових інновацій» від 06 жовтня 2016 року по справі №02/09/2016 позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за договором позики від 10 березня 2010 року в розмірі 10 714 800,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду від 06 жовтня 2016 року та видано відповідний виконавчий лист.

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. за реєстровим № 4149.

Згідно пункту 2 договору нерухоме майно, що відчужується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності таким чином: ? частка у праві власності на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2007 року, справа №2-3792/07, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 квітня 2007 року на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, номер запису: П-1-40809 в книзі:1, та ? частка у праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ліпінською І.Е. 24 грудня 2012 року, реєстровий № 1896, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25 грудня 2012 року на підставі витягу про державну реєстрацію прав номер НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер запису: П-1-40809 в книзі 1.

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору, дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору відчужуване за цим договором нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, в тому числі, попередніх договорів (завдатку). Треті особи не мають прав на це нерухоме майно.

Згідно пункту 8 зазначеного договору, сторони стверджують, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними; розуміють природу правочину, свої права та обов'язки за цим договором, при укладанні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховувані ними; договір укладається ними згідно зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №79278402 від 31 січня 2017 року вбачається, що право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано в рівних частках за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. за №4215.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2016 року.

На даний час нежитлові приміщення використовуються ОСОБА_4 для зайняття нотаріальною діяльністю, що не заперечується сторонами.

Згідно реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності №86 від 10 лютого 1998 року ОСОБА_4 є приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, адреса розташування робочого місця: АДРЕСА_1.

З договору безоплатного користування квартирою від 21 липня 2003 року вбачається, що ОСОБА_10 передала у користування ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

З рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2007 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частину спірних нежитлових приміщень, вбачається, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру №2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2006 року, та у подальшому перепланував її під нежитлові приміщення, об'єднані з колишньою квартирою №1, за домовленістю з її власником ОСОБА_10, яка мала намір облаштувати приміщення під нотаріальну контору.

07 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до СВ Шевченківського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою, в якій просила провести перевірку за фактом звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування. З повідомлення про початок досудового розслідування від 07 березня 2017 року вбачається, що вказану заяву розглянуто, відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001053; попередня кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК України.

Відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 липня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо майна ОСОБА_5, яке складається з ? частки у праві на спадщину на нежитлові приміщення першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

З витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129547819 вбачається, що право власності на ? частку зазначених приміщень зареєстроване за ОСОБА_4 03 липня 2018 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Кіся П.В., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 13 вересня 2018 року залучено ОСОБА_4 як правонаступника померлого ОСОБА_5

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, справа № 6-69цс14, зводяться до того, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять належних доказів вчинення фіктивного правочину та підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

Сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував майно, а ОСОБА_4 прийняла його в дар.

Отже, оспорюваний договір безпосередньо після його підписання повністю виконано сторонами договору. Право власності зареєстровано за ОСОБА_4, що свідчить про спрямованість наміру сторін договору на настання наслідків, обумовлених ним.

Незмінність фактичного використання нежитлових приміщень сама по собі також не може свідчити про фіктивність укладеного договору.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що нежитлові приміщення, які є предметом спірних договорів дарування, належали ОСОБА_3 на праві приватної власності, на яку може бути звернено стягнення; що обізнаність з рішенням третейського суду про стягнення заборгованості станом на момент укладення договору дарування є достатнім свідченням ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань з повернення заборгованості та унеможливлення звернення стягнення на нерухоме майно; що наявність чи відсутність іншого майна не спростовує фіктивності укладених договорів, враховуючи значний розмір заборгованості; що рішення третейського суду про стягнення з ОСОБА_3 є чинним та обов'язковим до виконання навіть за відсутності відкритого виконавчого провадження, та заборгованість ОСОБА_3 є безспірною, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 55, 57 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду виконуються зобов'язаною стороною добровільно, в порядку та строки, що встановлені в рішенні. Рішення третейського суду, яке не виконано добровільно, підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконавчий документ, виданий на підставі рішення третейського суду, може бути пред'явлений до примусового виконання в строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження".

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договори дарування укладені саме з метою ухилення від виконання рішення третейського суду.

Відомостей щодо примусового виконання рішення третейського суду матеріали справи не містять.

Доказів фіктивності договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не надано; відповідачами належним чином зареєстровано право власності на вищевказані приміщення.

Позовна заява в цій частині мотивована лише тим, що вказаний договір є похідним від договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, тому підстав для скасуванні або зміни суду першої інстанції немає.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.