ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 644/5884/18

Провадження № 22ц/818/1635/18

21 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2018 року (суддя Черняк В.Г.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі міста Харкова, Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України, третя особа - Індустріальне об'єднане управління пенсійного фонду України міста Харкова, про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, -

встановив:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загальногомісячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

За час чинності вказаної норми, яка була визнана неконституційною, загальний розмір утриманих податків з нарахованого їй довічного грошового утримання становить - 80053 грн.72 коп., в тому числі: ПДФО - 73544 грн.99 коп., військовий збір - 6508 грн. 73 коп.

З огляду на викладене, ОСОБА_1, посилаючись на ч. 3 ст. 152 Конституції України, яка встановлює, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, просить стягнути з держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Індустріальному районі м. Харкова на її користь матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 80053 грн.72 коп. за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2018 рокузакрито провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, суперечить нормам процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що її позовна заява не містить вимоги вирішити публічно-правовий спір, вона не мала на меті оскаржувати дії суб'єкта владних повноважень - Індустріального об'єднаного управління пенсійного фонду України міста Харкова з приводу обчислення її довічного грошового утримання, оскільки вважає, що третя особа в період з серпня 2015 року по лютий 2018 року діяла в межах закону, який в подальшому був визнаним неконституційним. Апелянт вважає, що позовні вимоги цілком узгоджуються із положеннями ЦК України, нею не заявлені вимоги про визнання незаконними дій або рішень суб'єкта владних повноважень, вимоги стосуються відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, у зв'язку з цим спір відноситься до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідачем Управлінням Державної казначейської служби України надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання не з'явилася.

Зважуючи на викладене нею в апеляційній скарзі прохання розглядати справу за її відсутності, а також на відсутність заяви про відмову від апеляційної скарги чи відкладення розгляду справи, апеляційний суд розглядає справу за відсутності учасників, що не з'явилися, відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 371, 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого відповідачем судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1, суд першої інстанції, пославшись на п.1 ч.1 ст.19 КАС України, дійшов висновку, що позовні вимоги є похідними від оскарження рішення (дій) суб'єкта владних повноважень, прийнятого ним при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, розгляд яких віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими з огляду на таке.

Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (стаття 49 цього Кодексу ).

Позивач, керуючись ст. ст. 13, 49 ЦПК України звернувся за захистом прав, які він вважає порушеними, що виникли з цивільних відносин, та пов'язаних з відшкодуванням матеріальної шкоди, а тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок щодо порядку визначення юрисдикції суду, виходячи з принципу диспозитивності, зроблено у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року у справі 755/4941/16-ц.

При цьому також необхідно відзначити, що відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З огляду на положення статей 2 та 19 ЦПК України, статті 2 КАС України не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування як суб'єктом публічного права та фізичною особою як суб'єктом приватного права, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом не публічного, а цивільного права, зокрема права на відшкодування завданої шкоди. У такому випадку це спір про цивільне право, незважаючи на те, що у ньому бере участь суб'єкт публічного права.

Оскільки, як зазначає ОСОБА_1, прийняттям закону (норми), яка в подальшому була визнана неконституційною, їй завдано матеріальної шкоди, тобто порушено її цивільне право, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок щодо розмежування предметної юрисдикції цивільних та адміністративних спорів наведено в постановах Верховного Суду України від 05.07.2017 року (справа №377/232/16-ц), 10.07.2017 року (справа №377/293/16-ц), 12.07.2017 року (справа №377/294/16-ц), 16.08.2017 року (справа №377/215/16-ц), 23.08.2017 року (справи №377/287/16-ц та 377/295/16-ц).

При цьому, хоча 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року №2147-VIII, яким ЦПК України та КАС України викладено у нових редакціях, проте, норми щодо визначення юрисдикції цивільних та адміністративних спорів у відповідній частині змін не зазнали.

Крім того, у постанові від 14 березня 2018 року по справі №522/3454/16-ц Великою Палатою Верховного Суду надане визначення критеріїв розмежування предметної юрисдикції цивільних та адміністративних спорів. Зокрема зазначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Аналізуючи норми ЦПК України та КАС України, Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію про те, що під час визначення того, у якому порядку необхідно розглядати конкретний спір, необхідно встановити предмет спору, характер спірних правовідносин та суб'єктний склад учасників справи. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: 1)наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, як передбачено частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та частиною першою статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року), тобто встановлення змісту позовних вимог, визначення яких належить виключно позивачу; 2) суб'єктний склад такого спору, тобто склад учасників справи та зміст і характер спірних правовідносин.

У разі оскарження позивачем дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вимоги про відшкодування шкоди, як майнової, так і моральної, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (частина друга статті 21 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та частина п'ята статті 21 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року). Якщо такі вимоги заявлено окремо, вони вирішуються судами в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1, вона не оскаржує дії суб'єкта владних повноважень - Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова з приводу обчислення її довічного грошового утримання, оскільки вважає, що третя особа в період з серпня 2015 року по лютий 2018 року діяла в межах закону, який в подальшому був визнаним неконституційним.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є помилковим, адже зроблений без урахуванням предмету спору, підстави позову та характеру спірних правовідносин, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2018 рокускасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч.1 статті 374, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2018 року - скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко