Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 570/770/14-ц

провадження № 61-592 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області у складі судді Красовського О. О. від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Рожина Ю. М., Шимківа С. С., Григоренка М. П., від 13 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, ОСОБА_7, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2007 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_7 кредит у виді кредитної лінії у розмірі 30 тис. доларів США зі строком до 12 червня 2017 року. У свою чергу позивальник зобов'язувався повернути грошові кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов'язань за договором 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 25,60 кв. м, житловою площею 9,40 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Рішенням Рівненського районного суду від 01 листопада 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на зазначений житловий будинок, а ОСОБА_7 виселено з вказаного житлового будинку. Позивачем на адресу відповідачки та як представнику неповнолітніх дітей була направлена письмова вимога про добровільне звільнення житлового будинку протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідачка та її неповнолітні діти зареєстровані за адресою предмету іпотеки без згоди на те іпотекодержателя, а тому вважало, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України, у зв'язку з чим зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватись на підставі рішення суду.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити відповідачку та неповнолітніх дітей з будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 липня 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що в іпотеку передано квартиру, яку придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому немає підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Крім того, позивач не висловив готовність надати постійне житлове приміщення особам, яких виселяють, а на території Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області відсутнє соціальне житло, яке б могло бути надане відповідачці та її неповнолітнім дітям.

29 липня 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що суди відмовили у виселенні відповідачів з житлового приміщення без з'ясування змісту та суті частини другої статті 109 ЖК УРСР і правових позицій Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року

№ 6-1061цс15 та 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Також зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15 та 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, а відповідно до листа Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 2015 року вільного житла з житлового фонду соціального призначення для забезпечення соціального захисту громадян на території смт. Квасилів немає, дійшли правильного висновку про те, що без надання їм іншого постійного житла унеможливлюється виселення відповідачки та її неповнолітніх дітей з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 липня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило