АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/658/18 Справа № 203/5025/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи орган опіки та піклування Центральної районної у місті Дніпрі ради, Дніпровська міська рада, комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, про виселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи - Дніпровська міська рада, комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, про виселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, мотивуючи тим, що вони зареєстровані та мешкали з 1988 року у м.Дніпро по проспекту О.Поля (Кірова)АДРЕСА_1.

Вказували, що у спірній квартирі також була зареєстрована ОСОБА_7, яка 07 травня 2015 року померла, відповідач ОСОБА_2 та його неповнолітній син ОСОБА_3

Зазначали, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_4 та батьком позивача ОСОБА_6 З 1988 року вони зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Після розлучення відповідач ОСОБА_2 пішов із родини та став проживати з іншою жінкою, а ОСОБА_7, яка була матірю відповідача, протягом усього часу чинила усілякі перешкоди у проживанні, виганяла їх з квартири, змінювала замки, вчинювала сварки та тільки на підставі рішення суду від 28 травня 2004 року вони були вселені у квартиру до кімнати площею 12,5 кв.м.

Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_7 в квартиру вселився відповідач ОСОБА_2, почав чинити їм перешкоди у користуванні спірною квартирою, яка є їхнім єдиним та постійним місцем проживання, не пустив до квартири, а тому просили суд ухвалити рішення, яким виселити з квартири АДРЕСА_2 (Кірова) у м.Дніпрі відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3; усунути їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням у спірній квартирі шляхом вселення у квартиру.

У липні 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, мотивуючи тим, що він з дитинства проживає у спірній квартирі, яка була отримана його батьками.

Вказував, що після розлучення з ОСОБА_4, остання разом із сином ОСОБА_6 пішла зі спірної квартири.

Зазначав, що відповідачі у квартирі не проживають більше 20 років.

Посилаючись на те, що через реєстрацію відповідачів у спірній квартирі він несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а перешкод у користуванні житловим приміщенням він їм не чинить, втім вони добровільно тривалий час не проживають у квартирі, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №22 в будинку 98-а по проспекту О.Поля (Кірова) у м.Дніпрі.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 січня 2017 року позови обєднані в одне провадження.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задоволено частково. Усунуто їм перешкоди у користуванні житлом та вселені у квартиру АДРЕСА_3. В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовити.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити з підстав, які в ній викладені.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнали і просили залишити її без задоволення.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що двокімнатна квартира АДРЕСА_4 (колишня Кірова) в м.Дніпрі була надана на сімю з чотирьох осіб - ОСОБА_9 (батько відповідача ОСОБА_2А.), ОСОБА_7 (мати відповідача ОСОБА_2А.), ОСОБА_2 (сестра відповідача ОСОБА_2А.) та ОСОБА_10 (баба відповідача ОСОБА_2А.) на підставі ордеру від 02 вересня 1963 року, виданого підприємством п/с №786 (т.2 а.с.8).

11 серпня 1984 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого 28 травня 1985 року народився син ОСОБА_6 (т.1 а.с.4347).

26 лютого 1988 року позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6, на той час малолітнього, з дозволу наймача було зареєстровано у спірній квартирі (т.1 а.с.7).

23 жовтня 1990 року шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, було розірвано (т.1 а.с.9).

28 квітня 1991 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_11 та від цього шлюбу 28 серпня 2002 року у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3

20 липня 2001 року ОСОБА_6, досягнувши шістнадцятирічного віку, отримав паспорт, де з дозволу наймача його було зареєстровано у спірній квартирі з 20 серпня 2001 року (т.1 а.с.6-звор.).

03 жовтня 2008 року відповідача ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 з дозволу наймача також було зареєстровано у спірній квартирі (т.1 а.с.7).

07 травня 2015 року ОСОБА_7 померла (т.2 а.с.11).

На теперішній час у спірній квартирі зареєстровані сторони і неповнолітній ОСОБА_3, проте мешкають у ній лише ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 (т.1 а.с.7).

Під час проживання у квартирі у сторін на ґрунті особистих неприязних взаємин систематично виникали конфлікти.

Неприязні стосунки між сторонами тривають дотепер, про що свідчать їх пояснення як в суді першої інстанції так і в суді апеляційній інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_12 та ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що їх житлові права порушені та підлягають судовому захисту, та виходив з відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у звязку з недоведеністю належними та допустимими доказами відсутності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за місцем реєстрації (яке є єдиним їхнім житлом) понад встановлені законом строки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За змістом ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно зі ст.ст.71,72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин провадиться в судовому порядку.

Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 періодично були відсутні за місцем своєї реєстрації, яке є їхнім єдиним житлом на даний час, з причини неприязних стосунків, саме з ОСОБА_7, яка померла 07 травня 2015 року, та ОСОБА_2

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_6І та відповідач ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, були зареєстровані у спірній квартирі у відповідності до вимог закону та набули однакового права на користування й проживання у ній.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Куценко Т.Р.

ОСОБА_13