АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1193/18 Справа № 205/2285/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Дніпро 16 січня 2018 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод» про зміну формулювання причини звільнення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у квітні 2017 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод», в якому просить визнати формулювання причини його звільнення по ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням» невірною та змінити формулювання звільнення на іншу - «за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію» по ст. 38 КЗпП України; визнати неправомірними дії адміністрації ПрАТ «ЄВРАЗ ДМЗ» у відмові змінити формулювання причини звільнення та зобовязати ПрАТ «ЄВРАЗ ДМЗ» змінити формулювання звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України на «за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію» / а.с.1-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у звязку із відмовою Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі у призначенні йому пенсії за віком, позивач не міг звільнитися з роботи з формулюванням підстав «за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію». Тому 25 липня 2016 року власноручно написав заяву про своє звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, а розпорядженням № 1450/Д від 08 серпня 2016 року роботодавець звільнив його з роботи. 17 листопада 2016 року постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі за його адміністративним позовом дії територіального органу Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії були визнані протиправними, а його поновлено в правах на отримання пенсії. У березні 2017 року він звернувся до відповідача із вимогою щодо внесення змін у формулювання причини звільнення, але відповідач листом відмовив йому у цьому. Посилаючись на зазначені обставини позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та наполягає на їх задоволені.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.76-79/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закони на які він посилався у своїй позовній заяві /а.с.84-87/.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідачем не було повідомлено позивача про виникнення у нього права на пенсію за віком, у тому числі на пільгових умовах, як того вимагає закон. Вказане призвело до того, що за призначенням пенсії на пільгових умовах він був змушений самостійно звертатись до Пенсійного фонду України. Таким чином, оскільки роботодавець не визнавав право ОСОБА_2 на пільгову пенсію він фактично примусив позивача в заяві про звільнення написати «за власним бажанням», а не «в звязку з виходом на пенсію» /а.с.84-87/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з квітня 2011 року по серпень 2016 року ОСОБА_2 працював в ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» /а.с.28-29/.

25 липня 2016 року ОСОБА_2 подав до ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» заяву про звільнення його на підставі ст.38 КЗпП України «за власним бажанням» /а.с.48/.

Розпорядженням №1450/Д від 08 серпня 2016 року з ним припинено трудовий договір та здійснено повний розрахунок /а.с.49/.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року частково задоволено вимоги позивача, визнано протиправними дії Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо не включення певного періоду роботи позивача до пільгового стажу, що надає йому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах та зобовязано управління повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». /а.с.18-19/.

Із довідки №58/02/56 від 16 січня 2017 року виданої Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі вбачається, що позивач перебуває на обліку в Правобережному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі та отримує пенсію за віком, починаючи з 09 травня 2016 року /а.с.21, 22/.

10 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» із заявою про зміну формулювання підстав звільнення в розпорядженні №1450/Д від 08 серпня 2017 року, а саме: із «за власним бажанням» на - «за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію» /а.с.51/.

Листом №16.4/1462 від 21 березня 2017 року ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» повідомило ОСОБА_2, про відсутність правових підстав для зміни формулювання підстав його звільнення /а.с.52/.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Положеннями ст.. 36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору єрозірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 цього кодексу).

В Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, в п. 2.26 ст. 2 зазначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин.

Як вже зазначалось, 25 липня 2016 року позивачем подано до ПрАТ «ЄВРАЗ-ДМЗ» заяву про звільнення із зазначенням підстави «за власним бажанням», проте жодних конкретизувань щодо підстав ним не зазначено. В період часу до 08 серпня 2016 року (до моменту звільнення), позивач не відкликав свою заяву про звільнення, не повідомляв про наявність причини звільнення у звязку із виходом на пенсію. Також, під час ознайомлення із розпорядженням №1450/Д від 08 серпня 2016 року про припинення трудового договору, не заперечував щодо підставі звільнення зазначених в ньому.

Між тим, підставою відмови ОСОБА_2 у призначенні пільгової пенсії за віком згідно Списку N 1, управлінням ПФУ є те, що частина його страхового стажу на посадах електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання, до 01 січня 1992 року підпадала під Список N 2 (розділ IV Металургійне виробництво), затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року N 1173.

Водночас, професія позивача внесена до Списку N 1 постановою Кабінету Міністрів України СРСР N 591 від 9 серпня 1991 року.

Таким чином, Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі неправомірно не враховано до пільгового стажу позивачу стаж роботи електромонтером по ремонту та обслуговуванню електрообладнання у спірний період, що призвело до порушення права позивача на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Дані обставини встановлені Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року та додаткового доказування не потребують.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що не врахування стажу роботи позивача до пільгового для отримання відповідної пенсії відбулося не з вини відповідача, який в свою чергу розірвав трудовий договір відповідно до власноручно написаної заяви позивача керуючись діючими норами закону. Таким чином, відсутність факту призначення Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі позивачу пенсії за віком на момент волевиявлення причин звільнення не свідчить про неправильне формулювання відповідачем причини звільнення позивача, та таким, що не відповідало би волевиявленню позивача чи то чинному законодавству.

Посилання позивача на обставини викладені в апеляційній скарзі не підтверджуються належними доказами та спростовуються вищевикладеним.

Враховуючи наведені норми закону, дослідивши надані сторонами докази та встановивши обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_3