Справа № 461/783/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1656/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

в лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 22 грудня 2011 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області, актовий запис №3634.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що позовна заява була подана до суду та підписана нею особисто, що відображає її дійсні наміри щодо розірвання шлюбу з відповідачем. Окрім того вказує, що нею також було подано особисту заяву про розгляд справи у її відсутності за участю адвоката, та така заява було посвідчена у консульстві України в Італії, а відтак у суду були відсутні підстави вважати, що розлучення здійснювалось на підставі представництва. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неявка сторін у судове засідання позбавляє суд можливості переконатись у дійсних намірах на розірвання шлюбу, встановити мотиви, причини та час припинення шлюбних стосунків, а головне вжити заходів для примирення сторін, оскільки сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема у п.п. 10, 14, 15 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 СК розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 виданим 26 січня 2018 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області, актовий запис №3634.

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що спільне життя між нею і відповідачем не склалося, на момент пред»явлення позову, вони проживають окремо, фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, відсутнє спілкування та порозуміння, а відтак відновлення сімейних стосунків неможливе.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем у справі є ОСОБА_2, а не її представник, позовна заява підписана особисто позивачем, ОСОБА_2, а не її представником, про що свідчить її особистий підпис на позовній заяві.

Про наявність сумнівів у підписанні позовної заяви саме позивачкою відповідач не заявляв.

Крім того, з наявного в матеріалах справи клопотання від 26 березня 2018 року, яке надійшло на адресу суду першої інстанції з Генерального консульства України в Італії, вбачається, що позивачка звернулася із заявою, підписаною особисто ОСОБА_2, підпис якої завірено консулом Генерального консульства України в Італії, у якій просила суд розглядати справу у її відсутності, за участю її адвоката ОСОБА_3, оскільки тимчасово проживає за межами території України і не має змоги прибути в судове засідання. Зазначила, що позовну вимогу підтримує в повному обсязі та просить розірвати шлюб з відповідачем.

Вищезгадане клопотання підтверджує достовірність та справжність підпису ОСОБА_2 та встановлення її особи, що зроблено в присутності провідного спеціаліста з консульських питань Генерального консульства України в Неаполі.

В суді апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_3 ствердив про те, що ОСОБА_2 особисто подавала в суд позовну заяву про розірвання шлюбу та така заява підписана нею власноручно. Крім того зазначив, що відносини між сторонами не змінилися, вони надалі проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, позивачка втратила до відповідача почуття поваги та любові, залишатись надалі у шлюбі разом з відповідачем не має бажання, за таких обставин вважав неможливим збереження сім'ї, просив про задоволення позову.

На думку колегії суддів, матеріали справи містять належним чином оформлені та підписані позивачкою документи, такі, як позовна заява та клопотання про розгляд справи за її відсутності, завірене належним чином, сумнівів в підписанні їх саме позивачкою в суду апеляційної інстанції не виникає, крім того протилежне не було доведено відповідачем належним чином. Слід звернути увагу і на те, що відповідач не вказував на наявність у нього сумнівів підписання повної заяви саме позивачкою.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване позивачкою рішення, дійшов до невірного висновку про відмову в позові з тих підстав, що не дозволяється розірвання шлюбу за представництвом.

Судом першої інстанції не з»ясовано повно та всебічно фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, якими, як зазначає позивач, є відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя та сімейні обов'язки, обставини життя подружжя, які тривалий час проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, можливість їх примирення за таких обставин, те, що позивачка не бажає поновлювати подружні відносини та заперечувала щодо примирення.

За таких обставин у суду першої інстанції були підстави прийти до висновку, що сім'я існує формально, сім'я розпалась і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред»явлений одним із подружжя. Незгода лише будь - кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Задовольняючи позов, колегією суддів враховується і те, що у відповідача було достатньо часу для примирення з позивачкою, впродовж всього часу розгляду справи, який тривав майже десять місяців, не вжив заходів до примирення з позивачкою, а його твердження про намір помиритися з позивачкою, мають лише формальний характер.

Зважаючи на те, що протягом строку розгляду справи примирення між сторонами не відбулося, про що свідчить відсутність доказів примирення між сторонами, а позивачка, подавши клопотання на підтримання своєї позовної заяви про розірвання шлюбу, на переконання колегії суддів подальше збереження шлюбу суперечить вимогам закону про право позивачки на добровільність шлюбу.

Відтак, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, яка в клопотанні на ім»я суду наполягала на розірванні шлюбу, колегія суддів, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 22 грудня 2011 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області, актовий запис №3634.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17.12.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.