Номер провадження: 22-ц/785/4698/18
Номер справи місцевого суду: 522/1289/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

за участі секретаря Чепрас А.І.

за участі: представника відповідача ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, позивача ОСОБА_3 і його представника.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року (одноособово суддею Бойчком А.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 Хвічі Отаровича до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

24.01.2018 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (далі-Управління Фонду) про скасування наказу №510-к від 22.12.2017 року про звільнення і поновлення на посаді начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду, і, остаточно уточнивши позов 05.03.2018 року просив: скасувати наказ №510-к від 22.12.2017 року про його звільнення з посади начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду і поновити його на посаді начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду.

Позов обґрунтовано наступним.

Наказам начальника ОСОБА_2 Фонду від 22.12.2017 року позивача звільнено з посади начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду з 29.12.2017 року у звязку із закінченням строку трудового договору. Про видачу наказу позивача не було повідомлено. 23.12.2017 року позивач захворів, про що він повідомив відповідача у телефонному режимі і до 09.01.2018 року позивач був тимчасово непрацездатний. 10.01.2018 року позивач прибув на роботу, про що повідомив відповідача заявою до якої додав листки непрацездатності за період з 23.12.2017 року по 05.01.2018 року і від 06.01.2018 року по 09.01.2018 року.

10.07.2017 року між позивачем та відповідачем укладався контракт №15, згідно із яким позивач призначений на посаду начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду на період з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року, а 14.12.2017 року, наказом №408-к позивача з 14.12.2017 року звільнено з посади у звязку із закінченням строку контракту. 15.12.2017 року, наказом №430-к, позивача призначено виконуючим обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду на підставі поданої заяви, в якій зазначив строк трудового договору і який бажав укласти до вирішення питання щодо його постійного призначення на посаду, яка стала підставою для прийняття наказу №490-к.

Станом на 23.12.2017 року позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем, згоди на своє звільнення не надавав, був тимчасово непрацездатним. Звільнення відбулося за ініціативи відповідача, в наказі про звільнення відсутнє посилання на норму КЗпП України, підстави для звільнення з ініціативи відповідача передбачені ст. ст. 40,40-1 КЗпП України, підстав для звільнення за ст. 40-1 КЗпП України відповідач не навів, тому позивача звільнено за ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період непрацездатності працівника, у звязку з чим звільнення позивача відбулося з порушенням ст. 40 КЗпП України і є незаконним. Крім того, звільнення відбулося з посади начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду, в той час як позивач перебував у статусі виконуючого обовязки вказаної посадової особи, що також свідчить про необєктивність відповідача при прийнятті рішення щодо звільнення.

Представник позивача в судовому засіданні в суді першої інстанції позов підтримав, представник відповідача позов не визнав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2018 року позов задоволено: суд скасував наказ №510-к від 22.12.2017 року про звільнення позивача 29.12.2017 року з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду і поновив позивача на посаді начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 Фонду просить рішення суду від 06.03.2018 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, прийняття рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 Фонду зазначає: позивач звернувся із позовом про скасування наказу №510-к від 22.12.2017 року про його звільнення з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду і просив поновити його з 29.12.2017 року на посаді начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду, а 05.03.2018 року подав заяву щодо уточнення позову, в якій просить скасувати наказ №510-к від 22.12.2017 року і поновити його на посаді начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду, тобто зміна предмета позову відбулася із порушенням п. 3 ст. 49 ЦПК України; із новими вимогами представник відповідача був ознайомлений під час судового засідання 05.03.2018 року, а рішення суд прийняв 06.03.2018 року; суд мав розглядати позовну заяву позивача відповідно до первісних позовних вимог і приймати рішення за первісними вимогами; суд дійшов помилкового висновку, що трудові відносини, які існували між сторонами були укладені на невизначений строк; 10.07.2017 року між сторонами укладався контракт №15 і позивач приймався на посаду начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду на період з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року; 14.12.2017 року, наказом №408-к позивача звільнено з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку із закінченням строку контракту з 14.12.2017 року; наказом №430-к від 15.12.2017 року позивача призначено на посаду виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду на строк з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, а наказом №510-к від 22.12.2017 року, позивача з 29.12.2017 року звільнено з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку із закінченням строку трудового договору; 29.12.2017 року, наказом №621-к внесені зміни до наказу від 22.12.2017 року №510-к і виправлено технічну помилку в частині звільнення позивача, зокрема про звільнення позивача з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку зі закінченням строку трудового договору; з наказом № 621-к від 29.12.2017 року позивач ознайомлений 10.01.2018 року, однак відмовився засвідчити факт ознайомлення з цим наказом; відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п.п.2,3 ст. 23 КЗпП України),крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення; оскільки сторонами визначені трудові відносини як строкові з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, що підтверджується наказом №430-к від 15.12.2017 року і особистою заявою позивача від 15.12.2017 року, суд дійшов помилкового висновку про наявність безстрокових правовідносин; помилковим є і висновок суду про безстроковість правовідносин із посиланням на ст. 39-1 КЗпП України про те, що трудові договори, які були переукладені один чи декілька разів за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк; ч.2 ст. 23 КЗпП України передбачає, що строковий трудовий договір укладається у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами; саме такий строковий договір був укладений із позивачем на підставі його заяви на строк з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, оскільки трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений строк у звязку із припиненням 29.12.2017 року Приморського районного відділення м. Одеси Управління Фонду; отже строковий трудовий договір із позивачем був укладений з врахуванням того, що трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений строку з урахуванням характеру наступної роботи та обставини припинення відділення, що перебувало під керівництвом позивача; суд зазначив про недопустимість звільнення позивача в день закінчення трудового договору через те, що позивач перебував на лікарняному, однак такий висновок є помилковим; ч.3 ст. 40 КЗпП України, на яку послався суд в обґрунтування незаконності звільнення позивача встановлює заборону звільнення лише у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав ст. ст. 40,41 КЗпП України, п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України; оскільки позивача звільнено за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у звязку із закінченням строку трудового договору, ч.3 ст. 40 КЗпП України у такому випадку не розповсюджується; судом незаконно задоволені вимоги позивача про поновлення його на посаді начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду, оскільки відповідач до звільнення займав посаду і був звільнений з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду, тобто на посаді, яку він ніколи не займав, при цьому, начальник Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду виконує завдання та функції Фонду в Київському, Малиновському, Приморському та Суворовському районах м. Одеси; суд дійшов помилкового висновку, що правонаступником Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду є Одеське міське відділення ОСОБА_2 Фонду; відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», ОСОБА_2 Фонду є юридичним особами, а відділення ОСОБА_2 Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи; наказом ОСОБА_2 від 08.12.2017 року №243 прийнято рішення про припинення Малиновського, Приморського, Суворовського відділень м. Одеси Управління Фонду та створення Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду і станом на 29.12.2017 року припинено дію Малиновського, Приморського та Суворовського відділень, про що внесений запис до державного реєстру; суд проігнорував той факт, що Одеське міське відділення ОСОБА_2 Фонду охоплює своєю сферою діяльності не лише обсяг, що перебував в роботі Приморського відділення м. Одеси, а й сферу діяльності інших районів м. Одеси, таких як Малиновський та Суворовський райони; тому висновок суду про правоприємство повноважень Одеським міським відділенням ОСОБА_2 Фонду є помилковим та незаконним.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду від 06.03.2018 року залишити без змін, зазначаючи: рішення суду є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню; відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою; трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену дією угоду, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України); відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін, сфера застосування контракту визначається законами України; відповідно д ч. 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», керівників управлінь виконавчої дирекції Фонду призначає директор виконавчої дирекції Фонду за погодженням з правлінням Фонду, керівники відділень управлінь виконавчої дирекції Фонду призначаються керівниками управлінь виконавчої дирекції Фонду за погодженням з директором виконавчої дирекції Фонду, керівники управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень виконують свої повноваження на умовах контракту; 10.07.2017 року укладено контракт №15, згідно якого його призначено на посаду начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду на строк з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року; 14.12.2017 року, наказом №408-к, його звільнено з посади начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду у звязку із закінченням строку дії контракту від 10.07.2017 року; 15.12.2017 року, наказом №430-к, він був призначений на посаду виконуючого обовязки начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду на строк з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року; враховуючи умови ст. 39-1 КЗпП України, та порушення п.4 ст.8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», допущені з боку відповідача, суд обґрунтовано дійшов висновку, що фактично трудові відносини, які існували між ним та відповідачем були укладені на невизначений строк; відповідач у судовому засіданні не заперечував проти приєднання до матеріалів справи та розгляду заяви, більш того, відповідач не заявляв клопотання про надання йому додаткового часу на вивчення цієї заяви та підготувки обґрунтованого відзиву; тому незрозуміло, яким чином апелянт був позбавлений права на підготовку обґрунтованого відзиву, якщо він навіть не мав такого бажання; наказом ОСОБА_2 Фонду від 08.12.2017 року №243 припинило свою діяльність Приморське, Малиновське, Суворовське відділення у м. Одесі Управління Фонду, а з 01.01.2018 року створено Одеське міське відділення ОСОБА_2 Фонду шляхом злиття Приморського, Малиновського та Суворовського відділень у м. Одесі в Одеське міське відділення ОСОБА_2 Фонду; відповідно з 01.01.2018 року створено Одеське міське відділення ОСОБА_2 Фонду яке буде забезпечувати реалізацію статутних завдань та функцій, визначених Законом України від 23.09.1999 №1105 «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»; таким чином, правонаступником Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду є Одеське міське відділення ОСОБА_2 Фонду, тому суд законно та обґрунтовано поновив позивача на посаді начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

10.07.2017 року між сторонами укладався контракт №15, відповідно до якого позивача прийнято на посаду начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду на період з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року (а.с.33).

Постановою правління Фонду від 10.10.2017 року №50, затверджено структуру органів Фонду, з 01.01.2018 року затверджені нові штатні розписи ОСОБА_2 Фонду відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду, зокрема утворено Одеське міське відділення до якого увійшли Приморський, Київський, Малиновський та Суворовський райони м. Одеси (а.с.46, 50 зворот,51).

08.12.2017 року ОСОБА_2 Фонду видало наказ №243 про припинення з 01.01.2018 року Приморського, Малиновського та Суворовського відділень м. Одеси Управління Фонду та створення Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду (а.с.56-59).

14.12.2017 року, наказом №408-к, позивача звільнено з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку із закінченням строку контракту з 14.12.2017 року (а.с.34).

Наказом №430-к від 15.12.2017 року позивача, на підставі його заяви, призначено на посаду виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду на строк з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року (а.с.37,38)

Наказом №510-к від 22.12.2017 року, позивача з 29.12.2017 року звільнено з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку із закінченням строку трудового договору (а.с.6,7,39).

З23.12.2017 року по 05.01.2018 року і з 06.01.2018 року по 09.01.2018 року позивач був непрацездатний, про що свідчать листки непрацездатності (а.с.4,5,8).

29.12.2017 року, наказом №621-к «Про внесення змін до наказу від 22.12.2017 року №510-к «По особовому складу про звільнення ОСОБА_3С.», у звязку з виявленою технічною помилкою при підготовці наказу, внесені зміни до наказу від 22.12.2017 року №510-к «По особовому складу» з викладенням п.1 у такій редакції: звільнити ОСОБА_3 29.12.2017 року з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку зі закінченням строку трудового договору (а.с.40).

10.01.2018 року складено акт про те, що позивач відмовився ознайомитись із наказами №510-к від 22.12.2017 року, № 621-к від 29.12.2017 року (а.с.41).

24.01.2018 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 Фонду про скасування наказу №510-к від 22.12.2017 року про звільнення і поновлення на роботі, а 05.03.2018 року доповнив позов вимогою про поновлення його на посаді начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду (а.с.2,3,55).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались.

До апеляційної скарги представник відповідача додав штатний розклад Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду станом на 01.01.2018 року (а.с.99,100).

В письмових поясненнях від 05.09.2018 року представник позивача зазначив: трудовий договір між позивачем і відповідачем переукладався декілька разів (01.07.2013 року, 09.07.2014 року, 01.08.2017 року, 15.12.2017 року), що свідчить про систематичність укладення трудових договорів і дає підстави посилатися на ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, що трудовий договір (у звязку із систематичністю укладення) має безстроковий характер; згідно із ч.2 ст. 23 КЗпП України, поняття «характер роботи» означає, що робота за своїм характером не виконується постійно (сезонна, а також виконувана протягом певного строку тощо), формулювання «умови виконуваної роботи» означає, що хоча робота може бути визначена як постійна, але у звязку із конкретними умовами її виконання трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк; робота позивача по справі є постійною та не носить сезонного характеру, відсутні умови її виконання, які позбавляють укладення договору на невизначений строк; відповідачем, на якого покладено обовязок доведення, не надано доказів того, що договір укладено на невизначений строк; з урахуванням періодичності та системності укладення договорів відносини між позивачем та відповідачем носять безстроковий характер; посилання відповідача на ліквідацію відділень не заслуговують на увагу, через те, що п.3 наказу ОСОБА_2 Фонду №243 від 08.12.2017 року визначено, що припинення відділень провести, реорганізувавши шляхом злиття Малиновського, Приморського, Суворовського відділень м. Одеси Управління Фонду в Одеське міське відділення в межах структурної чисельності Одеського міського відділення; Приморське відділення, де працював позивач, реорганізоване шляхом злиття в Одеське міське відділення; відповідно до ч.4 ст. 36 КЗпП України, у разі реорганізації підприємства (злиття) дія трудового договору працівника продовжується і припинення трудового договору можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ст.1 ст. 40 КЗпП України); працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

В письмових поясненнях від 02.11.2018 року представник відповідача зазначив: 10.07.2017 року між позивачем і відповідачем укладено контракт №15 і позивача призначено на посаду начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду на строк з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року, а 14.12.2017 року позивача звільнено з посади начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду у звязку із закінченням контракту; 15.12.2017 року позивача призначено на посаду виконуючого обовязки начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду на строк з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року і підставою для його призначення, зокрема, була заява позивача від 15.12.2017 року; ст. 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; постанова Верховного Суду від 06.03.2018 року в справі №664/2284/16-ц зазначає про підстави припинення трудового договору у звязку із закінченням строку трудового договору відповідно до ст. 23 КЗпП України, а також щодо застосування положень ч. 2 ст. 391 КЗпП України; оскільки сторони під час укладення трудового договору одразу ж встановили строковий характер трудових відносин, а саме з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, звільнення позивача відбулося у звязку із завершенням дії трудового контракту, а трудові правовідносини неможливо ототожнювати як відносини, що мають безстроковий характер, базуючись на нормі ст. 39-1 КЗпП України, згідно з якою трудові договори, які були переукладені один чи декілька разів за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк; ч.2 ст. 23 КЗпП України передбачає, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами; саме такий строковий трудовий договір був укладений із позивачем на підставі його заяви на строк від 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, оскільки трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений строк у звязку із припиненням 29.12.2017 року Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду; строковий трудовий договір із позивачем був укладений враховуючи, що трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи та обставин - припинення відділення, що перебувало під його керівництвом.

Представник позивача у письмових поясненнях від 04.12.2018 року зазначив: позивача остаточно звільнено з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду; Приморське відділення де працював позивач було реорганізовано шляхом злиття в Одеське міське відділення; відповідно до ч.4 ст. 36 КЗпП України, у разі реорганізації підприємства (злиття) дія трудового договору працівника продовжується і припинення трудового договору можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ст.1 ст. 40 КЗпП України); працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи; постановою Вищого адміністративного суду України у справі №821/334/16 від 08.06.2017 року висловлена правова позиція про те, що позивач підлягає поновленню на посаді, яку він обіймав до звільнення (рівнозначна посада) в реорганізованому підприємстві, у даному випадку на посаді виконуючого обовязки начальника Одеського міського відділення ОСОБА_2 Фонду; між позивачем і відповідачем укладений контракт №15 від 01.08.2017 року на строк з 01.08.2017 року по 14.12.20178 року; трудовий договір між позивачем і відповідачем переукладався декілька разів (01.07.2013 року, 09.07.2014 року, 01.08.2017 року, 15.12.2017 року), що свідчить про систематичність укладення трудових договорів і дає підстави посилатися на ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України; апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 06.03.2018 року в справі №664/2284/16-ц, однак припускається невірного трактування вказаної постанови; ВС дійшов висновку, що сторони при переукладені контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правил ч.2 ст. 39-1 КЗпП України; повторне прийняття позивача на посаду не було шляхом укладення контракту; строковий трудовий договір не є контрактом і на нього не поширюються відповідні положення щодо виключень з правил ч.2 ст. 39-1 КЗпП України; строковий трудовий договір, який укладений між позивачем та відповідачем, у звязку із його неодноразовим переукладенням, носить безстроковий характер.

Між сторонами виникли правовідносини з припинення трудового договору, які регулюються нормами КЗпП України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, між позивачем і відповідачем фактично існували трудові відносини, які були укладені на невизначений строк, при цьому відповідач, у порушення ч.3 ст. 40 КЗпП України, звільнив позивача в період його тимчасової непрацездатності (а.с.70-74).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП України).

Підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (п.п.2,3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (ст. 36 ч.1 п.2 КЗпП України).

Якщо після закінчення строку трудового договору (п. п. 2 і 3 ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ст. 39-1 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що наказом №430-к від 15.12.2017 року позивача, на підставі його заяви, призначено на посаду виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду, на строк з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, а наказом №510-к від 22.12.2017 року, з 29.12.2017 року звільнено з посади начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку із закінченням строку трудового договору.

29.12.2017 року, наказом №621-к «Про внесення змін до наказу від 22.12.2017 року №510-к «По особовому складу про звільнення ОСОБА_3С.», у звязку з виявленою технічною помилкою при підготовці наказу, внесені зміни до наказу від 22.12.2017 року №510-к «По особовому складу» з викладенням п.1 у такій редакції: звільнити ОСОБА_3 29.12.2017 року з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку зі закінченням строку трудового договору.

Зважаючи на те, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами, у даному випадку, 15.12.2017 року між сторонами укладався строковий трудовий договір на строк до 29.12.2017 року для виконання певної роботи (виконуючого обовязки начальника відділення) і позивач належним чином був інформований про умови цього строкового договору, про що свідчить його заява від 15.12.2017 року (а.с.37,38), трудові відносини позивача не могли бути встановлені на невизначений строк у звязку із припиненням з 29.12.2017 року Приморського відділення м. Одеси Управління Фонду, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи позивача про те, що його звільнено з посади начальника відділення, а також в період непрацездатності не заслуговують на увагу.

29.12.2017 року, наказом №621-к «Про внесення змін до наказу від 22.12.2017 року №510-к «По особовому складу про звільнення ОСОБА_3С.», у звязку з виявленою технічною помилкою при підготовці наказу, внесені зміни до наказу від 22.12.2017 року №510-к «По особовому складу», з викладенням п.1 у такій редакції: звільнити ОСОБА_3 29.12.2017 року з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення ОСОБА_2 Фонду у звязку зі закінченням строку трудового договору.

У встановленому законом порядку, наказ №621-к від 29.12.2017 року не оспорено й не визнано незаконним.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (ст. 40 ч. 3 КЗпП України).

Позивача звільнено за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у звязку із закінченням строку трудового договору, тому ч.3 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), у даному випадку, не підлягає застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у позові.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи та аргументи представника відповідача у скарзі про укладення сторонами строкового трудового договору і відсутність підстав для застосування ст. 39-1, ч.3 ст. 40 КЗпП України прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення з прийняттям нового судового рішення.

Доводи і заперечення позивача із посиланням на те, що: 15.12.2017 року його призначено на посаду виконуючого обовязки начальника відділення, а звільнено з посади начальника відділення; позивач підлягає поновленню на посаді, яку він обіймав до звільнення (рівнозначна посада) в реорганізованому підприємстві; трудовий договір між позивачем і відповідачем переукладався декілька разів (01.07.2013 року, 09.07.2014 року, 01.08.2017 року, 15.12.2017 року), що свідчить про систематичність укладення трудових договорів і дає підстави посилатися на ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, що трудовий договір (у звязку із систематичністю укладення) має безстроковий характер; строковий трудовий договір поширюється на ч.2 ст. 39-1 КЗпП України, тому строковий трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем, у звязку із його неодноразовим переукладенням, носить безстроковий характер, - не заслуговують на увагу.

15.12.2017 року позивач приймався на посаду виконуючого обовязки начальника відділення.

22.12.2017 року відповідач видав наказ про звільнення позивача з посади начальника відділення.

Оскільки в наказі від 22.12.2017 року неправильно зазначено посаду позивача, з якої його звільнено, 29.12.2017 року відповідач видав наказ про внесення змін у цій частині до наказу від 22.12.2017 року.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ст. 39-1 КЗпП України).

Позивач і відповідач під час укладення 15.12.2017 року трудового договору одразу ж встановили строковий характер трудових відносин, а саме з 15.12.2017 року по 29.12.2017 року, і, у подальшому, звільнення позивача відбулося у звязку із закінченням строку дії трудового договору.

Трудові правовідносини сторін за трудовим договором від 15.12.2017 року, у даному випадку, неможливо ототожнювати як відносини, що мають безстроковий характер із посиланням на ст. 39-1 КЗпП України.

За змістом ч.2 ст. 23 КЗпП України, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Саме такий строковий трудовий договір укладався із позивачем на підставі його заяви від 15.12.2017 року (на строк від 15.12.2017 року по 29.12.2017 року), оскільки трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений строк, зокрема і у звязку із тим,, що Приморське відділення м. Одеси Управління Фонду припиняло свою діяльність з 29.12.2017 року.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки судом не встановлено порушень при звільненні позивача за строковим трудовим договором, колегія суддів відмовляє у позові.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, оскільки має місце неправильне тлумачення судом норм ст. ст. 36 ч.1 п.2, 39-1 та 40 ч.3 КЗпП України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 141 ч.ч.1,7 ЦПК України).

Позивач, у встановленому законом порядку, звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 Хвічі Отаровичу у позові до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про скасування наказу про звільнення №510-к від 22.12.2017 року і поновлення на роботі на посаді начальника Одеського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 22.12.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_4

ОСОБА_5