справа № 208/4320/17
№ провадження 2/208/628/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Ізотова В.М., при секретарі Пентраковській М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки та моральної шкоди,

встановив:

В серпні 2017 року позивач звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області до відповідача із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від спільного життя з відповідачем є неповнолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Син перебуває на утриманні матері. На підставі виконавчого листа Заводського районного суду Дніпропетровської області №2-1513-2011 від 20.06.2011р. ОСОБА_2 зобовязаний виплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх його заробітків (доходів) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Внаслідок не виконання рішення суду відповідачем в повному обсязі у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів. В звязку з невиплатою аліментів матеріальне становище позивача погіршилось, вона не має змоги самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан сімї. Тому, враховуючи ці обставини, позивач змушена звертатись до суду про стягнення з відповідача заборгованості по аліментам в сумі 19 936,23грн., неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 151 912,32грн., а також моральної шкоди в розмірі 20 000,00грн.

25.01.2018р. позивачка позовні вимоги уточнила, просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по аліментам 47 003, 42грн., неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 14 322,61грн., а також моральну шкоди в розмірі 20 000,00грн.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представником позивача надано суду заяву, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі та справу просить розглянути без участі представника.

Відповідач в судове засідання не зявився, але надав суду заперечення проти позовних вимог, які обґрунтував тим, що позивачем безпідставно заявлено вимогу про стягнення заборгованості з посиланням на норми ч.3 ст.194 Сімейного кодексу України, та зазначив, що жодний нормативно-правовий акт, в тому числі Сімейний Кодекс України не наводить підстав для стягнення в судовому порядку заборгованості по аліментам. Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач в запереченнях зазначив, що позивачем в позові не зазначено, які саме душевні страждання вона зазнала внаслідок несплати відповідачем аліментів в повному обсязі. Також відповідач зазначив, що враховуючи його існуюче матеріальне становище, відсутність заробітку, він просить суд зменшити розмір неустойки, нарахованої позивачкою. В звязку з чим просив суд відмовити позивачці в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості та моральної шкоди в повному обсязі, в частині стягнення неустойки позов визнав частково, але просив зменшити розмір неустойки з 14322,61грн. до 2000,00грн.

Представником відповідача надано суду заяву, в якій він просить розглянути позов без його участі.

В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від спільного життя з відповідачем є неповнолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі виконавчого листа Заводського районного суду Дніпропетровської області №2- 1513-2011 від 20.06.2011р. ОСОБА_2 зобовязаний виплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх його заробітків (доходів) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Відповідачем аліменти сплачувались дуже рідко та не в повному обсязі, внаслідок чого за період з 01.09.2012р. по 31.12.2017р. утворилась заборгованість зі сплати аліментів.

При встановленні обставини наявності та розміру заборгованості по сплаті аліментів, суд примає до уваги наявність в матеріалах справи довідки-розрахунку державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м.Кам`янське ОСОБА_4М про заборгованість по аліментам на утримання дитини відповідно до якої заборгованість станом на 01.01.2018 року становить 45502,50грн.

Дана обставина не спростована відповідачем.

Згідно зі ст.4 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стягнення заборгованості по аліментам передбачено ст.194 Сімейного кодексу України, проте положення цієї статті стосується лише випадків, якщо виконавчий лист не пред'являвся до виконання, аліменти не стягувались у зв'язку з розшуком платника аліментів, у зв'язку з його перебуванням за кордоном, а також у випадку, якщо аліменти стягуються відповідно до ст.187 Сімейного кодексу України, тобто за ініціативою платника аліментів (за його заявою).

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" та відповідно до ч.8 цієї статті спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

При цьому, ч. 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" не встановлює спосіб захисту прав позивача у спорах щодо стягнення заборгованості із сплати аліментів.

Позивач у даній справі, як спосіб стягнення, обрала вимогу про стягнення заборгованості по аліментам за період часу.

Суд вважає, що в даному випадку, задоволення позову у такий спосіб захисту не буде правильним. Адже в цьому разі, фактично буде діяти два рішення про стягнення одних і тих самих платежів з відповідача. Перше - первісне рішення про стягнення аліментів, яке виконується державним виконавцем і відомостей стосовно його закінчення у суду станом на час розгляду справи відсутні. Друге - було б дане рішення про стягнення заборгованості за минулий період по цим же алміентам.

Отже, на думку суду, повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, недопустиме, тому позовні вимоги в цій частині можуть бути предметом судового спору лише за умов оспорювання стягувачем чи боржником нарахованої державним виконавцем заборгованості або при стягненні аліментів за минулий час, який передував пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Таким чином, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України, відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Згідно положень Сімейного кодексу України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 Сімейного кодексу України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

Це пов'язано з тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за положеннями ч. 2 ст. 550 Цивільного кодексу України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховується. У зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певну суму заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Позивачка в уточненому позові просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки сплати аліментів згідно наданого розрахунку. Відповідно даного розрахунку неустойка нею нарахована у сумі 14322,61 грн.

Пеня, яку просить стягнути позивачка у зв'язку з виникненням заборгованості по аліментам, розрахована нею на підставі довідки державного виконавця шляхом окремого розрахунку щомісячної велечини пені по кожному місяцю заборгованості та її складанням за кожний місяць в одну суму, що перевірено судом і визнано обгрунтованим за період з 01.09.2012 року по 31.12.2017 року.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на це слід зазначити, що відповідачем не надано доказів на підтвердження неможливості своєчасної сплати аліментів у визначеному судом розмірі на утримання неповнолітнього сина та виникнення заборгованості зі сплати аліментів з незалежних від нього причин. Суд приходить до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася з вини відповідача, який, маючи працездатний вік, не маючи на утриманні інших осіб, не вживав заходів щодо утримання свого сина у визначеному судовим рішенням розмірі.

Вимоги позивачки стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню з огляду на наступне:

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Також ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. з наступними змінами, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи вимоги позивача до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, чи дійсно була завдана моральна шкода позивачу внаслідок ухилення відповідачем від сплати аліментів, чи перебувала позивачка в стані стресу, чи втратила душевний спокій. З матеріалів справи не вбачається достатньо доказів того, що позивачка відчувала страждання, спричинені діями відповідача.

Враховуючи те, що під час прийняття позовної заяви до провадження та відкриття справи, позивачкою не було оплачено судовим збором вимогу про стягнення моральної шкоди, а відповідно до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справа про стягнення аліментів, тому з позивачки потрібно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.за позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає також за необхідне стягнути з відповідача на користь держави половину суми судового збору, який належить до сплати за позовну заяву немайнового характеру, тобто 320грн.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 354, 355 ЦПК України і ст. ст. 180, 196 СК України, ст..ст.23, 1167 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за несплату аліментів в сумі 14322 гривень 61 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ізотов В. М.