Справа № 357/9000/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Цуранов А. Ю. , при секретарі - Солом'яна Л. М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про захист права власника квартири шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року до суду надійшла вказана вище позовна заява, в якій позивач просила захистити її права співвласника квартири шляхом виселення відповідачів з житлового приміщення трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

Позовна заява пред'явлена позивачем на підставі ст. 391 ЦК України та обґрунтована наявністю перешкод їй та її малолітній доньці ОСОБА_7, яка чиниться з боку відповідачів, що проживають у квартирі без будь-якої на це правової підстави.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити. Позивач пояснила, що не надавала будь-якого дозволу на проживання відповідачів у спірній квартирі, поштову кореспонденцію замість відповідачів та третьої особи вона не отримувала. Відповідач самовільно вселив у квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з її донькою ОСОБА_9.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2, в задоволенні позову просив відмовити, оскільки відповідачі не проживають за даною адресою, тому відсутній предмет спору. Відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_6 з 27.02.2017 року проживають за адресою: АДРЕСА_2, а повістку відповідачу ОСОБА_5 слід надсилати за її місцем реєстрації в Кіровоградської області, оскільки пошту замість неї отримує позивач.

Відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились повторно, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що вбачається з наявних у справі зворотних поштових повідомлень, тому суд ухвалив проводити розгляд справи без їхньої участі на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, співвласником якої також являється третя особа.

У вказаній квартирі зареєстровані позивач, третя особа та їх неповнолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що вбачається з копії довідки № 1613 від 12.10.2016 року Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради.

21.08.2017 року дільничним офіцером поліції Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області Майстренко О.В. складений висновок про результати перевірки звернення ОСОБА_3, що проживає по АДРЕСА_1.

Вказаним висновком встановлено, що 30.07.2017 року надійшло повідомлення від ОСОБА_3 про виникнення конфлікту з колишнім чоловіком з приводу спільної квартири. ОСОБА_3 у своєму пояснення вказав, що у цій квартирі проживає ОСОБА_5, з якою у нього офіційно заключний договір оренди квартири, вона проживає там на законних підставах.

25.05.2017 року старшим слідчим Білоцерківського відділу поліції ГУ НП Київської області Міхеєвою Є.Г. складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001583, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.03.2017 року, про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Зі змісту обвинувального акту вбачається, що 12.02.2017 року ОСОБА_3, перебуваючи в коридорі квартири АДРЕСА_1, в якій вона проживає спільно зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6 та його співмешканкою ОСОБА_8, умисно нанесла удари ОСОБА_8, що завдали їй фізичного болю.

15.11.2017 року між третьою особою ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_8 зареєстровано шлюб, після реєстрації якого змінено прізвище дружини на «ОСОБА_3».

Встановлені судом обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач у позовній заяві та її представник в судовому засіданні посилались на вищевказану норму як правову підставу для виселення відповідачів.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини зазначені в позовній заяві, а доказів на їх спростування суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідачів немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Наданий представником відповідача акт обстеження від 15.01.2018 року, яким встановлено, що відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_6 з 27.02.2017 року проживають за адресою: АДРЕСА_2, суд не приймає до уваги як належний доказ на підтвердження викладених в ньому обставин, оскільки вказаний акт не посвідчено представником відповідної житлово-експлуатаційної організації, вказані в ньому члени комісії не були допитані в судовому засіданні в якості свідків, а зроблені ними підписи здійснені перед викладеними в акті обставинами.

Відтак, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, а відповідачів необхідно виселити із зазначеного приміщення без надання їм іншого житла.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути сплачений позивачем судовий збір за вимогою немайнового характеру згідно квитанції від 06.10.2017 року на суму 640 грн., стягнувши по 320 грн. з кожного відповідача. Наявна у справі копія квитанції від 07.08.2017 року про сплату 640 грн. не являється належним доказом сплати судового збору, що також зазначалось в ухвалі судді від 27.09.2017 року про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про захист права власника квартири шляхом виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 640 грн. судового збору, стягнувши з кожного з них по 320 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. Ю. Цуранов