П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №565/699/16-ц

провадження №22-ц/787/197/2018

15 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В.(суддя-доповідач), Григоренка М.П., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3

відповідачі, позивачі за зустрічним позовом - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 -ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області в складі судді Демчини Т.Ю. від 26 жовтня 2017 року, ухваленого в 16год.37хв. в м.Вараш

в с т а н о в и в :

10.05.2016року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 30 % річних за договором позики. В обґрунтування вимог покликається на те, що 18.04.14 р. відповідачі отримали від нього в позику грошові кошти в сумі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300,00 доларам США, з умовою повернення частинами та у строки, передбачені договором. Однак, свої зобов'язання за договором не виконали, у зв'язку з чим борг стягнуто рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 8.04.16 р., і воно на даний час не виконано, що дає позивачу підстави вимагати стягнення 30 % річних відповідно до умов договору за інший, не охоплений судовим рішенням період з 07.01.15 р по 10.05.16 р. в сумі 38504,48 грн.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують на те, що укладений між сторонами договір є фіктивним та не мав на меті створення правових наслідків. Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що, підписуючи договір позики, сторони фактично не мали наміру передавати та отримувати будь-які кошти, а насправді наміри та цілі сторін були спрямовані на уникнення додаткових витрат, пов'язаних зі сплатою податків з операцій купівлі-продажу автомобіля, придбаного у той день подружжям ОСОБА_5 у ОСОБА_3 у розстрочку. У своїх намірах сторони діяли узгоджено, а тому кошти за договором позики позивач їм не передавав, вони не отримували, підписали договір без наміру створити правові наслідки, що ним обумовлені. Просили визнати договір позики фіктивним.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 38503,98 грн. заборгованості за договором позики.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що вимоги про фіктивність договору позики, укладеного між сторонами не доведені. Кошти кредитору за цим договором позичальниками не повернуті, що є підставою для стягнення з них 30% річних на підставі ст.625 ЦК України

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують на те, що рішення судом постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, неправильним застосуванням норм статей 203,215,234,1051 ЦК України та порушенням норм статей 10,57,61,212-214 ЦПК України. Просять скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове-яким відмовити у задоволенні первісного позову, визнавши договір позики фіктивним.

Вважають помилковим висновок суду першої інстанції про те, що покази свідків для підтвердження факту неотримання коштів не є допустимими доказами та, що рішення у цивільній, адміністративній або господарській справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З покликанням на приписи ч.3 ст.215, ч.1 ст.1051 ЦК України та роз'яснення пунктів 4 та 5 постанови Пленуму ВСУ від 6.11.2009року №9 стверджують, що недійсним правочин та оспорюваний правочин є тотожними поняттями. А це означає, що оспорюваність договору позики не є його неукладеність, а є його недійсність.

Доводять, що договір, укладений між сторонами є фіктивним правочином, так як жодних коштів вони не отримували, що стверджується, зокрема, письмовим договором позики, довіреністю на право керування автомобілем, показаннями свідків. Норми абзацу 2 ч.1 ст.218 та ст.1051 ЦК України щодо заборони обґрунтування рішення суду в т.ч. свідченням свідків до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки такі норми застосовуються лише у випадках недодержання письмової форми правочину. Однак спірний договір позики укладений у письмовій формі, що суд першої інстанції відкинув та залишив поза увагою.

Зазначають, що судом необґрунтовано було взято до уваги рішення Апеляційного суду Рівненської області від 8.04.2016року, оскільки вказаний спір є відмінним від даного спору, різні підстави та предмет позову і воно преюдиційного значення не має. Суд повинен був, на їх думку, з'ясувати та встановити фактичні обставини даної справи, виходячи їх доказів в їх сукупності та взаємозв'язку, без прив'язки до іншої справи за інших відмінних підстав.

Вважає помилковим рішення і в частині стягнення 30% річних на підставі ст.625 ЦК України, оскільки умовами позики не передбачено нарахування таких відсотків за час прострочення і норми вказаної статті до даних правовідносин не застосовується.

Відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу мотивований тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильності висновків не спростовують. Просить у її задоволенні відмовити.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 18 квітня 2014 року ОСОБА_3 як позикодавець, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як позичальники підписали письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникам у власність грошову суму у розмірі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США, яку позичальники зобов'язались повертати рівними частинами щомісяця у розмірі по 7242,43 грн., що еквівалентно 614,29 доларів США, у період з 25 травня 2014 року по 25 жовтня 2014 року, та у розмірі 7242,42 грн., що еквівалентно 614,26 доларів США до 25 листопада 2014 року.

Згідно з розпискою, підписаною ОСОБА_4 та ОСОБА_5 18 квітня 2014 року, у цей день ними отримано від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США на день укладення договору на його підставі та згідно з його умовами.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на те, що мотивами укладення договору позики було передання ОСОБА_3 їм права власності на автомобіль на умовах розстрочення сплати за його придбання шляхом щомісячного внесення коштів рівними частинами в обумовлений договором позики період, з метою уникнення понесення додаткових витрат, в т.ч. зі сплатою податків з операції купівлі-продажу транспортного засобу. Тому грошові кошти позикодавець насправді їм не передавав і вони їх фактично не отримували, а підписання договору позики та розписки для сторін було формальністю без жодного наміру створювати правові наслідки, які обумовлені таким договором.

Наявність наміру сторін відповідно передати та отримати право власності на майно не може вважатись відсутністю у учасників правочину наміру створити зазначені у ст. 1046 ЦК України юридичні наслідки спірного договору.

В оскаржуваному договорі позики сторони визначили всі його істотні умови; відповідно до п. 1 договору відповідач за зустрічним позовом передав кошти позивачам, а останні зобов'язались їх йому повернути на умовах та в строки визначені договором; він відповідає умовам ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, та відповідно сторони своїми підписами підтвердили, що, зокрема вказаний правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), про що зазначено в його п.4.1.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що в учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки правочину не відповідають фактичним обставинам справи, встановлених судом, в зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання договору позики фіктивним, а у апеляційного суду - для висновку про незаконність рішення суду першої інстанції.

Покликання відповідачів на покази свідків щодо безгрошовості укладеного в письмовій формі договору позики не ґрунтуються на положеннях ст.ст. 218,1051 ЦК України, згідно з якими, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 30% процентів річних, передбачених договором входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають компенсацією (платою) боржником за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

Врахувавши, що п.2.1.4 договору позики за несвоєчасне повернення коштів передбачена сплата 30% річних від суми неповернутої позики та відповідачами грошові зобов'язання за договором позики не виконані, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з боржників на користь позикодавця 30 відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 38 503,98грн.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, перевірив розрахунок 30 % річних на прострочене грошове зобов'язання, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 залишити без змін.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 19 лютого 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Шимків С.С.