ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4018/18 Справа № 175/3553/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Шабанов А. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2013 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за межі країни до повного виконання зведеного виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року головний державний виконавець ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської ОСОБА_2 області звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 /а.с.1-3/.

Подання обґрунтовує тим, що на виконанні у ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської знаходиться зведене виконавче провадження №38994124 з примусового виконання виконавчих листів №1007/617/2012, виданих 17 квітня 2013 року на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 294 000 грн., судових витрат по справі у сумі 1 385 грн.; 8 820 грн. інфляційних та три відсотки річних у сумі 11 010, 96 грн.

Державним виконавцем вжито комплекс передбачених чинним законодавством заходів щодо виявлення майна боржника та стягнення боргу. На час звернення до суду боржник добровільно рішення не виконав, на виклики до ВДВС не являється та будь-якої інформації про себе не надав. Вказане свідчить про ухилення боржника від виконання виконавчого документа та приховування своїх доходів.

У звязку з викладеним заявник просить суд тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань, покладених на нього виконавчим документом.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2013 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, у праві виїзду за межі України до виконання зобовязання усіх зобовязань перед ОСОБА_3 за виконавчими листами №1007/617/2012, виданими 17 квітня 2013 року на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області про стягнення суми боргу у розмірі 294 000 грн., судових витрат по справі у сумі 1 385 грн., 8 820 грн. інфляційних та три відсотки річних у сумі 11 010, 96 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову з задоволені подання, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу скасувати з постановленням нової з наступних підстав.

При задоволенні подання головного державного виконавця ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем наведено докази, які обєктивно свідчать про те, що боржником навмисно вчиняються дії спрямовані на ухилення від виконання обовязків.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, з наступними змінами, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Тобто ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

У п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах від 07 лютого 2014 року №6 зазначено, що Законом України Про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У звязку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обовязків, передбачених статтею 12 Закону України Про виконавче провадження під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України Про виконавче провадження.

Таким чином, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе лише у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст.377-1 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали), є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не було надано жодного доказу на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов'язань та вчиняє дії, які ускладнюють виконання рішення суду; не надано доказів про те, які заходи здійснювались державним виконавцем для виконання рішення суду, зокрема, доказів про те, що боржник отримував виклики державного виконавця.

Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що боржник свідомо ухилявся від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, а тому у суду не було передбачених законом підстав для обмеження останнього у праві виїзду за межі України та його тимчасового затримання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання у звязку з чим вона підлягає до скасування з постановленням нової ухвали про відмову в задоволені подання.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2013 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_4