Справа № 466/9774/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/6385/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, який в подальшому уточнила та просила суд ухвалити рішення про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 25.08.1982р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком №16 по вул. Нестора Літописця у м.Львові та зняття їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

В обґрунтування уточнених позовних вимог покликалася на те, що вона є власником житлового будинку №16 по вулиці Нестора Літописця у м. Львові. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності №830158 від 07.06.2007 p., виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради. Відповідно до довідки про склад сім'ї і прописку №3882 від 21.11.2016 р., виданої Львівським комунальним підприємством «Рясне 402», у даному будинку зареєстровано четверо людей, а саме ОСОБА_2 власник, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_7 брат, ОСОБА_5 племінник. Факт не проживання відповідачів за вищевказаною адресою підтверджується актами від 28.02.2011 p., 18.05.2011 p., 12.12.2014 р., 23.12.2015 p. та 29.06.2016р., складеними Львівським комунальним підприємством «Рясне 402». Відповідачі за вищевказаною адресою зареєстровані, проте фактично проживають разом зі своїми сім'ями за іншими адресами більш як 15 років - ОСОБА_4 за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 360/31, а ОСОБА_8 м. Львів, вул. Шевченка, 316. Дані обставини підтверджують численні акти, в яких чітко вказано про не проживання відповідачів із 1999 року за адресою реєстрації та вказано фактичну адресу проживання. Дані обставини встановлені свідками та працівниками ЛКП, які склали та затвердили дані акти.

Нa протязі більш як 15 років жодним із відповідачів не ставилось питання про чинення їм перешкод у користуванні житлом з боку теперішнього власника будинку - позивача чи попереднього власника. Окрім цього, після зміни місця проживання (1999 рік) у відповідачів не було ключів від будинку, ними не оплачуються комунальні послуги, вони не отримують поштову кореспонденцію та у будинку відсутні будь-які їх особисті речі.

Також позивачка вказувала, що важливим фактором є те, що на адресу місця реєстрації відповідача ОСОБА_5 постійно приходить кореспонденція із фінансових установ про наявність у нього заборгованості у великих розмірах. Відповідно реєстрація місця проживання відповідачів створює зайві проблеми позивачу в оформленні субсидій (додатково необхідно враховувати доходи відповідача та зазначати її дані при оформленні субсидії, складення актів про їх фактичне не проживання за адресою реєстрації), загрозу проведення опису та арешту майна у будинку працівниками підрозділу Державної виконавчої служби по стягненню із відповідача ОСОБА_5 суми заборгованості та не дозволяє реалізувати в повній мірі право власності на житловий будинок.

Крім того, позивачка ОСОБА_2 зазначала, що житловий будинок за адресою: м. Львів, вул. Н. Літописця, 16, належав батькові позивача та відповідача ОСОБА_9, який помер 09 червня 2006 року. Позивач набула у власність 1/2 частку будинку згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 11.05.2005 року та зареєстровано в реєстрі за №431. Також, Мелешко (тепер ОСОБА_6) ОСОБА_11 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.02.2007 року набула 1/2 частку будинку за адресою м. Львів, вул. Н. Літописця, 16. В подальшому, житловий будинок №16 по вул. Н. Літописця у м. Львові було розподілено на два окремих житлових будинки із №16 та №16а, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серія ЯЯЯ №830157 від 07.06.2007 року та свідоцтвом про право власності на житловий будинок серія ЯЯЯ №830158 від 07.06.2007 року. Таким чином, оскільки відповідачі не проживають більше року у житловому будинку за адресою: м. Львів, вул. Н.Літописця, 16, відсутність правових підстав для проживання у будинку з огляду на непередбачуваність законодавством України перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселились до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника, а також згідно Житлового кодексу УРСР, брат/племінник, не вважаються членами сім'ї, вважає, що відповідачі порушують право власності позивачки на житловий будинок, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування ним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року первісний позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4, 20.02.1972р.н. та ОСОБА_5 25.08.1982р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком №16 по вул. Нестора Літописця у м. Львові та знято їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовлено за безпідставністю.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що дане рішення вважає необґрунтованим та незаконним, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому що суд не повністю зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що його вселення у жиле приміщення відбулось у встановленому законом порядку, оскільки була наявна згода усіх співмешканців на його вселення. Вважає, що та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають, а тому не є підставою для виселення членів сімї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення задовольнити повністю. Судові витрати стягнути з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

В судове засідання відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_4, третя особа за первісним позовом ОСОБА_6 не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, від відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_4, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням у відрядженні в інше місто, однак, враховуючи наявні докази в матеріалах справи колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін, а тому в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справ, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення районного суду змінити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном за закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Нестора Літописця, 16, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 07.06.2007 року, виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї і прописку ЛКП «Рясне-402» №3882 від 21.11.2016 року у будинку №16 по вул. Нестора Літописця у м. Львові зареєстровані ОСОБА_2 - власник, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_4 - брат, ОСОБА_5 племінник.

Актами, складеними комісією ЛКП «Рясне 402» від 28.02.2011 pоку, 18.05.2011 pоку, 12.12.2014 року, 23.12.2015 року та 29.09.2016 року встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, однак за даною адресою не проживають з 1999 року.

Факт не проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у спірному будинку з 1999 року також підтверджено свідками, які були допитані в судовому засіданні в районному суді.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 64 ЖК України передбачає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

З врахуванням положень ч.2 ст. 64 ЖК України, відповідно до якої до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч.2 ст. 64 ЖК України), ОСОБА_4, який є рідним братом позивачки ОСОБА_2, а також ОСОБА_5, який є племінником позивачки, не є членами її сім`ї.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника(подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів колишнього власника у випадку зміни власника.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 07.06.2007 року є власником спірного жилого будинку та встановивши, що з 1999 року і до часу вирішення спору по суті відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у цьому будинку не проживають, ним не користуються, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язані, з власником будинку у родинних відносинах не перебувають, і лише формально залишаються зареєстрованими у цьому будинку, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Щодо доводів ОСОБА_4 про перешкоди для його проживання у спірному приміщенні колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив їх відсутність на підставі наданих сторонами доказів, яким дав правильну оцінку.

З цих підстав суд вірно ухвалив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 втратили право на користування житлом, проте помилково застосував інші норми матеріального права: ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України, якою керувався суд, ухвалюючи рішення, регулює правовідносини користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду.

Разом з тим судом встановлено, що спірний будинок має інший правовий статус - приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи проте помилково застосував іншу норму матеріального права, то рішення слід змінити, виключити із мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду на ст. ст. 71,72 ЖК України, як на норми права, якими суд мотивував оскаржене рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2.ч.1 ст.374, 376, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року змінити.

Виключивши з мотивувальної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року, покликання на ст. 71,72 Житлового Кодексу України, як на норми права, якими суд мотивував оскаржене рішення.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.05.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_12