Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 521/7522/14

провадження № 61-771 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

Погрібного С.О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія»,

третя особа - генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія» Могильний Анатолій Опанасович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі головуючого судді Бобуйка І. А. від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Одеси у складі колегії суддів: Гончаренко В.М., Короткова В. Д., Таварткіладзе О. М., від 6 жовтня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія», третя особа - генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія» Могильний АнатолійОпанасович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія» (далі - ТОВ «Українська НСК»), третя особа - генеральний директор ТОВ «Українська НСК» Могильний А. О., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що наказом від 5 травня 2014 року № 25-К його звільнено з роботи із посади старшого стивідора оперативно розпорядчого складу ТОВ «Українська НСК» за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, що мало місце 26 березня 2014 року. Вважає своє звільнення незаконним, безпідставним та таким, що сталося внаслідок упередженого ставлення до нього адміністрації товариства, а наказ про звільнення - необґрунтованим у зв'язку з недоведеністю факту прогулу та відсутністю згоди профспілкової організації на звільнення.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану моральну шкоду.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на встановленість факту прогулу, оскільки існують докази залишення позивачем території підприємства більш ніж на три години, у зв'язку з чим вважає, що звільнення відбулося з дотриманням норм КЗпП України. При цьому рішення первинної профспілкової організації працівників морського транспорту «Українська НСК» від 22 квітня 2014 року та президії ради профспілки працівників водного господарства від 23 квітня 2014 року про відмову в наданні згоди на звільнення відповідач вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки розгляд цього питання був формальним без перевірки та встановлення дійсних обставин прогулу, а тому зазначена відмова відповідно до статті 43 КЗпП України не бралася до уваги при звільненні позивача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін останньою ухвалою апеляційного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом із тим згідно з пунктом 6 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3-5 цього пункту, передаються до Касаційного цивільного суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ на виконання розпорядження в. о. керівника апарату цього суду Сердюка В. В. від 15 грудня 2017 року № 31/0/38-17 передано Верховному Суду цивільну справу № 521/7522/14 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Українська НСК», третя особа - генеральний директор ТОВ «Українська НСК» Могильний А. О., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Від відповідача ТОВ «Українська НСК» надійшли заперечення на вищевказану касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що судові рішення у справі є законними та обґрунтованими, відсутні підстави для їх скасування.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 2002 року позивач ОСОБА_3 працював у ТОВ «Українська НСК» на посаді старшого стивідора оперативно-розпорядчого складу.

ТОВ «Українська НСК»складено три акти про відсутність ОСОБА_3 на роботі після 13.00 години 26 березня 2014 року.

Рішенням профспілкової організації працівників морського транспорту ТОВ «Українська НСК» від 22 квітня 2014 року відмовлено в наданні згоди на звільнення позивача з мотивів недоведеності факту вчинення ним прогулу та відсутності об'єктивних підстав для такої відповідальності, виходячи з пояснень ОСОБА_3 та пояснювальної записки ОСОБА_6

Рішенням президії ради професійної спілки працівників водного господарства України від 23 квітня 2014 року також відмовлено у наданні ТОВ «Українська НСК» згоди на звільнення ОСОБА_3

Наказом від 5 травня 2014 року № 25-К позивача звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, вчинений 26 березня 2014 року.

Звільнення проведено на підставі доповідної записки від 27 березня 2014 року, складеної начальником відділу кадрів, про відсутність ОСОБА_3 на роботі 26 березня 2014 року, письмового пояснення ОСОБА_3 від 28 березня 2014 року та відповіді ДП «Адміністрація морських портів України» про вхід/вихід з території порту ОСОБА_3 від 8 квітня 2014 року.

Підставою для звільнення ОСОБА_3 став сам факт прогулу та відсутність обґрунтованості рішення профспілкової організації у відмові надання згоди на звільнення.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався, зокрема на те, що його звільнення відбулося без згоди профспілкової організації.

Положення частини першої статті 252 КЗпП України покладають на власника або уповноважений ним орган обов'язок створення для працівників підприємства, установи, організації, обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень.

За змістом частини другої статті 252 КЗпП України та частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Положення частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» дають підстави для висновку, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття З ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України 2004 року) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК України 2004 року є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, на яку послався суд у своєму рішенні.

Із врахуванням викладеного, суд під час розгляду справи дійшов висновку, що доказом необґрунтованої відмови профспілок у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 є, зокрема, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які не змогли підтвердити, що ОСОБА_3 знаходився на підприємстві ТОВ «Українська НСК» 26 березня 2014 року, після обідньої перерви і до кінця робочого дня, тобто із 13 до 17 години. При цьому судом установлено, що лише вони були членами профспілкової організації, яка розглядала подання на звільнення. Крім того, при вирішенні питання про звільнення вони керувалися лише запискою невідомої їм особи, яка не встановлювалася, та дружніми відносинами із самим позивачем, якого вони знають лише як порядну людину. Ними не перевірялися обставини прогулу, про що зазначені свідки особисто повідомили суду під час розгляду справи.

Також суд виходив із того, що рішення профспілкової організації ТОВ «Українська НСК» від 22 квітня 2014 року містить посилання на те, що на засіданні розглядалося, серед іншого, питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 При цьому розглядалися документи, які надані разом із поданням на звільнення, особисті пояснення ОСОБА_3 та записка від громадянина ОСОБА_6, який ніби-то пояснив, що існує можливість потрапляння на територію порту без використання електронної системи. Проте у подальшому останній заявив, що писав таку записку на прохання ОСОБА_3 та її текст не відповідає дійсності.У зв'язку з цим суд належно оцінив ту обставину, що протокол не містить жодного обґрунтування зазначеним документам або їх оцінки.

Установлено, що при ухваленні рішення від 23квітня 2016 року профспілка працівників водного господарства розглядала ті ж документи, що і були на розгляді профспілки ТОВ «Українська НСК». Тобто профспілка прийняла за основу записку громадянина ОСОБА_6, від тексту якої той згодом відмовився.

За таких обставин суд правильно вважав, що висновки профспілки працівників водного господарства є упередженими, не містять ознак обґрунтованого дослідження матеріалів подання, доведеності обставин, а тому, вважаючи їх необгрунтованими, ТОВ «Українська НСК» скористалося правом, передбаченим статтею 43 КЗпП України та звільнило ОСОБА_3 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Виходячи з викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача підстав для звільнення ОСОБА_3 без згоди профспілки та що позивача звільнено в законний спосіб.

На спростування доводів ОСОБА_3 про те, що належним доказом відсутності на роботі слугував би журнал обліку приходу/уходу суд зазначив, що, як установлено, такого журналу в ТОВ «Українська НКС» не ведеться, а вхід/вихід на територію порту та товариства, зокрема, здійснюється через контрольно-перепускні пункти за перепустками з фіксацією даних електронною перепускною системою.

Стосовно посилання ОСОБА_3 на посадову інструкцію, згідно з якою посада старшого стивідора не передбачає обов'язків перебувати протягом робочого дня в певному кабінеті, робочому місці тощо, суд зазначив наступне. Установлено, що згідно з нарядом № 6460 обліку робіт за 26 березня 2014 року роботи здійснювались до обіду. Установлено та не спростовано позивачем, що після обідньої перерви нарядів на роботу не було, вантажних операцій не здійснювалося, відповідно необхідності ОСОБА_3 знаходитися поза межами складу або на території іншого підприємства не було, а тому після 13 години ОСОБА_3 мав би перебувати в своєму кабінеті на 4-му поверсі складу. Згідно з поясненнями ОСОБА_3 він після обідньої перерви здійснював огляд причалу, а потім знаходився в своєму кабінеті на 4-му поверсі вантажного складу, де працював із документами. Однак, як зазначив суд, на підтвердження доводів про перебування на причалі чи в кабінеті доказів не надано, допитані за клопотанням позивача свідки таких обставин не підтвердили, натомість свідки з боку відповідача вказали на те, що ні в кабінеті, ні на території товариства ОСОБА_3 не знайшли.

Стосовно доводів позивача про те, що він був на території ТОВ «Українська НСК», а тому не має значення, що його не знайшли на причалі чи не застали в кабінеті, суд зазначив, що дійсно не вважається прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Однакпозивачем не спростовано доказів, а саме відомостей електронної перепускної системи, що підтверджують відсутність ОСОБА_3 26 березня 2014 року після 12год. 16 хв. не лише на території ТОВ «Українська НКС», працівником якого він був, а й на режимній території порту взагалі.

Разом із тим суд обґрунтовано вважав такими, що грунтуються на припущеннях, доводи ОСОБА_3 щодо упередженого ставлення до нього адміністрації та ціленаправлених дій по його звільненню.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Отже, розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо подій, які мали місце у день прогулу позивача, обставин його звільнення та висновків профспілок були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судами попередніх інстанцій під час розгляду указаного позову по суті заявлених вимог. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм матеріального права є помилковими, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно встановлених обставин справи.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Одеси від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О. В. Ступак