Справа № 465/2745/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/3115/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 з участю третьої особи: приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Біляк Оксани Ярославівни про визнання недійсним шлюбного договору, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Біляк Оксани Ярославівни про визнання недійсним шлюбного договору відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. Вважає рішення незаконним та не обґрунтованим. Зазначає, що судом не звернуто увагу на те, що зміст укладеного між сторонами шлюбного договору суперечить встановленим ч.5 ст. 93 СК України обмеженням щодо його укладення. Вказує на те, що судом не надано оцінки тій обставині, що оспорюваний шлюбний договір укладено 01.04.2014 року, а з січня 2014 року подружжя проживало окремо, подружніх відносин не підтримували та в квітні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

В судове засідання позивач та третя особа не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищала представник, а від третьої особи до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні доводам апеляційної скарги, пояснення відповідача - в заперечення скарги, що аналогічні письмовим запереченням на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись, зокрема, на ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 215, ЦПК України, ст.ст. 9, 93, 97, 103 СК України та відмовляючи в задоволенні позову, - суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 12.08.2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 17 листопада 2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №4258. 01.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, котрі попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи вільно без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, - укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я., згідно умовами якого, п.1.1 майно, нажите подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстровано рухоме або нерухоме майно (або визначене, як спільна сумісна власність чи спільна часткова власність згідно ст. 60 Сімейного кодексу України). Звертаючись з позовом до суду, позивач посилалась на те, що шлюбний договір не відповідає вимогам ч.ч. 4, 5 ст.93 СК України. Пунктом 1.1 шлюбного договору від 01.04.2014 року сторони визначили правовий режим майна набутого під час шлюбу. Твердження позивача, що оспорюваний шлюбний договір не передбачає виникнення у одного з подружжя права власності, право користування або іншого майнового права на будь-яке майно, у випадку придбання майна іншим з подружжя у особисту приватну власність на підставі положень шлюбного договору, що ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд відхилив, так як шлюбний договір відповідає ч.5 ст. 93 СК України. Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначенні цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, суд прийшов до висновку, що шлюбний договір відповідає вимогам статей 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України, а тому позовні вимоги позивача про визнання шлюбного договору недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Згідно ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Також, як вбачається із статті 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Окрім цього за ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

За ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Окрім наведеного із змісту правової позиції Верховного Суду України, що викладена у Постанові від 28.01.2015 року, яка прийнята за наслідками розгляду справи №6-230цс14 вбачається таке:

«Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1)існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2)заборона випливає із змісту акта законодавства;

3)така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновок суду про відповідність шлюбного договору вимогам статей 64, 74, 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України є правильним.»

Як вбачається із матеріалів справи, особистих пояснень сторін та пояснень представника позивача, зокрема, і зі змісту оспорюваного договору, - 1.04.2014 року між сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі було укладено шлюбний договір, за яким подружжя визначило правовий режим майна, що було набуто ними до шлюбу та під час шлюбу. Крім цього, окремо квартира АДРЕСА_2 що була придбана за час шлюбу та оформлена на ім'я відповідача залишена за ним.

Як визнали сторони договір був укладений у період коли між ними виникали непорозуміння та сторони періодично проживали окремо такий фактично врегульовував правовий режим нажитого подружжям майна.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що договором неправомірно визначено за відповідачем квартиру АДРЕСА_2, оскільки за шлюбним договором не може передаватись у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (ч.5 ст. 93 СК України) є безпідставними, оскільки вказаним договором було визначено правовий режим майна, зокрема, і квартири, про яку йдеться, а не здійснено зміну власника квартири (передачі такої у власність одному з подружжя не відбулося), що потребувало б державної реєстрації права власності на таку за новим власником. Тобто в цій частині порушень вимог закону не відбулося.

Що стосується доводів про те, що шлюбний договір поставив позивача у значно невигідне становище, то такі доводи колегія суддів теж вважає необґрунтованими та такими, що правильно не були взяті до уваги судом першої інстанції. Так, позивач жодним чином не обґрунтувала в чому полягає надзвичайно невигідне становище, що є оціночним поняттям; не вказала про обсяг та вартість майна, правовий режим якого був визначений між подружжям за договором. Позивач жодним чином не обґрунтувала причин укладення такого договору на, як вона вказує вкрай невигідних умовах.

Відповідач же навпаки ствердив про те, що згідно договору відповідачу, з врахуванням інтересів і їх спільної дитини, яка залишилась проживати разом з нею фактично перейшла значно більша кількість спільно нажитого мана, як до реєстрації шлюбу, так і під час шлюбу. Зокрема, відповідач вказав на те, що позивачу залишилась у власність квартира, яка була придбана до фактичної реєстрації шлюбу, однак за час спільного фактичного проживання за адресою АДРЕСА_1. Крім цього, ним здійснювалось погашення кредиту, за який була придбана квартира АДРЕСА_2 і після розірвання шлюбу. Також, позивачу перейшов і ряд іншого, цінного майна набутого спільно, що було визначено умовами договору.

Зважаючи на вказане, а саме не доведення позивачем обставин, на які та посилалась як на підстави для задоволення позову; право подружжя на визначення у шлюбному договору правового режиму майна, набутого до чи під час шлюбу; відсутність заборон та обмежень цього права, - колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

Що до посилання позивача на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а саме Ухвали від 25.04.2016 року у справі №638/21336/14-ц та від 22.02.2017 року у справі №758/4906/15, то такі жодним чином не свідчать про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а навпаки підтверджують правильність застосування норм матеріального закону, що підлягали до застосування з врахуванням обставин даної конкретної справи.

Зважаючи на вказане апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 січня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.П. Цяцяк

М.М. Шандра