Єдиний унікальний номер 725/1776/18
Номер провадження 2/725/257/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі :

головуючого судді -О.І . Галичанського,

при секретарі- Симик І.М.,

за участю позивача та його представника ,

відповідачки та її представника ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (м.Чернівці, вул.Куп»янська, 3/3 ) до ОСОБА_2 (м.Чернівці, вул.Куп»янська,3/3) про поділ спільного майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із вищевказаним позовом , обгрунтовуючи який вказував, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2. З лютого місяця 2018 року разом з дружиною не проживає та з цього часу спільне господарство не веде.

Разом з тим, в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти з відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2005 року набуто спірне майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 34,60 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м.

Стверджує, що за час подружнього життя з відповідачкою, дану квартиру розширено за рахунок збільшення площі даної квартири шляхом добудови.

Також вказує, що за час спільного подружнього життя з відповідачкою було придбано у липні 2014 року легковий автомобіль «Фольксваген Пассат» , червоного кольору, 1991 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

На підставі вищевикладеного , уточнюючи позовні вимоги просив, виділити йому у власність, 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 площею 63,30 кв.м., житловою площею 26,10 кв.м. та ОСОБА_2 - 1/2 частину даної квартири ; виділити йому у власність 1/2 частину легкового автомобіля «Фольксваген Пассат» та 1/2частини даного легкового автомобіля виділити у власність ОСОБА_2.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Пояснив , що все життя працював та всі гроші вкладав в сім'ю. Працював на кількох роботах одночасно. Йшов працювати ,де більше платять. Всі кошти йшли на благоустрій сім» ї.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила , що позивач має законне право на поділ майна , яке є спільною сумісною власністю подружжя. Підтримала доводи , викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідачка пояснила, що з позивачем ОСОБА_1, перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2001 року. Під час шлюбу з позивачем 13.09.2001 року народився син ОСОБА_4. Шлюб з позивачем розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.04.2018 року. У позивача ОСОБА_1 на даний момент є інша сім'я, де він фактично і проживає. До лютого 2018 року у квартиру по вул.Куп'янській , 3/3 позивач заїжджав 1-2 рази на тиждень. Матеріально сім'ю не підтримував, незважаючи на те, що на вихованні є спільна дитина. Вказала, що посилання ОСОБА_1 у позовній заяві про те, що з лютого 2018 року вони разом не проживають та з цього часу спільне господарство не ведуть не відповідає фактичним обставинам. 24.03.2005року відповідно до договору купівлі-продажу нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №3118, була придбана квартира за адресою: м. Чернівці вул. Куп'янська, буд.№ 3, кв.№ 3, яка складалася з двох житлових кімнат загальною площею 34,60 м , в тому числі з житловою площею 26,50 квадратних метри. Стверджувала, що відповідно до відомостей, викладених у договорі купівлі-продажу, вартість квартири, що відчужувалася, становила 8062 грн., продавцем квартири був ОСОБА_6 Проте, вказана квартира була придбана у громадянина ОСОБА_6В за 17000 доларів США, що на день укладання договору складало 88 740,00 грн. Підтвердженням того факту, що громадянин ОСОБА_6, як продавець, отримав кошти в сумі 88 740,00 грн за продаж квартири по вул. Куп'янська, буд.№ 3, кв.№ 3, у м. Чернівці є його власноручно написана розписка від 24.03.2005року.

По договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2005 року покупцем є вона, однак кошти на придбання квартири надали її батьки. Кошти були зароблені її мамою, яка на той час працювала у республіці Італія. Кошти на придбання квартири зняв з валютного рахунку у Заліщицькому відділенні ПАТ "ОСОБА_7 ОСОБА_3 " , її батько ОСОБА_8 та ці кошти було передано продавцю ОСОБА_6 Підтвердженням того факту, що її батька ОСОБА_8, на момент придбання квартири були наявні відповідні кошти у іноземній валюті є довідки від 20.04.2018 року , про те, що ним з валютного рахунку №, були зняті наступні кошти: 04.02.2005 року - 4850,00 євро; 15.03.2005 року - 4900,00 доларів США; 23.03.2005 року - 15700,00 доларів США . Стверджує, що джерелом набуття квартири по вул. Куп'янській 3/3 у м. Чернівці не були спільні кошти або спільна праця подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а були кошти, що надали її батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Додала, що у них з відповідачем , не було фінансової можливості за спільні кошти подружжя придбати спірну квартиру. ОСОБА_1 у період з 01.09.2000 року по 31.05.2003 рік навчався у ЧНУ ім. Ю. Федьковича був відрахований за наказом №254-ст від 19.05.2003року .В період з січня по серпень 2003 року ОСОБА_1 ніде не працював.

Перед придбанням спірного автомобіля, позивач близько чотирьох років не був офіційно працевлаштований , а тому не мав постійного доходу. Для придбання транспортного засобу у них не було спільних заощаджень та не було фінансової можливості. Кошти для придбання автомобіля були надані її мамою, ОСОБА_9, яка приїхала з Італії напередодні купівлі транспортного засобу. Автомобіль було придбано 12.07.2014 року за 4500 дол. США , що згідно офіційного курсу НБУ становило 44 200,00 грн. Вважає, що джерелом набуття автомобіля не були спільні кошти з ОСОБА_1

Вказала, що факт неналежного матеріального забезпечення їх з позивачем сім «ї , підтверджує, те , що ОСОБА_1 періодично укладав кредитні договори та не виконував кредитні зобов'язання.

Враховуючи всі вищевикладені обставини , просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачки у судовому засіданні підтвердив обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та вказав , що основними і єдиними доказами на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 є дата придбання спірного майна, тобто в період шлюбу. Жодних належних і допустимих доказів, які б достовірно підтверджували наявність у них, як подружжя, необхідних спільних коштів для придбання спірного майна ,а також джерел набуття спільних коштів, позивачем не надано. На підставі вказаного , просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 ( батько відповідачки) пояснив, що спірна квартира була придбана за кошти його дружини. Батько позивача допомагав у проведенні ремонтних робіт по оздобленню даної квартири. Також вказав , що спірний автомобіль , був придбаний теж за кошти його дружини .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 ( брат відповідачки ) стверджував , що позивач не приймав участі у проведенні ремонту спірної кварти, всі витрати несли його з ОСОБА_2 батьки. Він особисто знайшов цей автомобіль у м. Теребовля та домовлявся за купівлю.

Свідок ОСОБА_9 ( мати відповідачки ) у судовому засіданні пояснила, що поїхала до Італії через скрутне матеріальне становище доньки . У 2005 рокі донька придбала квартиру за кошти , які були передані нею з Італії. Позивач не приймав участі навіть у ремонтних роботах в квартирі. Крім того , вказала, що у 2014 рокі передала також 5 тисяч євро доньці , для придбання автомобіля.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 ( батько позивача ) пояснив, що спірну квартиру придбав батько невістки за кошти її матері. Ремонтні роботи також проводились за кошти сім»ї відповідачки , оскільки придбана квартира була у незадовільному стані. Пояснити джерело походження коштів на придбання спірного автомобіля не може , оскільки знає , що кошти були виділені сім»єю невістки та частину коштів мав син , але чи приймав участь син ( позивач по справі) у придбанні автомобіля матеріально незнає. Зазначив , що син ніяким чином не мав відношення до купівлі спірної квартири . Він не мав джерела прибутку , постійно змінював місце роботи. Після купівлі квартири , навіть не допомагав у проведенні ремонтних робіт у ній.

Свідок ОСОБА_11 ( мати позивача ) у судовому засіданні вказала, що спірне житло придбано за кошти матері відповідачки. Батько відповідачки організував ремонт даної квартири. Її син - позивач по справі , не мав коштів на придбання цієї квартири. Після купівлі спірного житла , він не допомагав навіть у проведенні її ремонту. Вказала , що син придбав автомобіль марки « Жигулі» за кошти , які вона йому надала . Автомобіль макри « Фольксваген» був придбаний за кошти родичів невістки ОСОБА_2 у 2014 році.

Свідок ОСОБА_12 ( тітка відповідачки) підтвердила факт придбання спірного майна за кошти батьків відповідачки.

Свідок ОСОБА_13 ( брат позивача ) у судовому засіданні також підтвердив , що спірне майно було придбано за кошти батьків ОСОБА_14 ( відповідачки по справі ) . Також підтвердив , що позивач практично не брав участі у проведенні ремонтних робіт у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_15 у судовому заіданні вказав, що є сусідом сім»ї ОСОБА_10 та допомагав у проведнні ремонтних робіт згаданої квартири. Пояснити по суті джерело походження коштів на придбання спірного майна не зміг.

Заслухавши доводи сторін , з'ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено , що сторони перебували у шлюбних відносинах у період з 01.02.2001 року по 29.05. 2018 року , тобто з моменту укладення шлюбу (згідно свідоцтва про одруження № 0022906, а.с. 66) до набрання законної сили рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці №725/851/18 від 23.04.2018 року про розірвання шлюбу між сторонами. (а.с. 67-69).

Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого місяця 2018 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі- продажу від 24.03.2005 року , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №3118, була придбана квартира за адресою: м.Чернівці вул. Куп'янська, буд.№ 3, кв.№ 3, яка складалася з двох житлових кімнат загальною площею 34,60 квадратних матри, в тому числі з житловою площею 26,50 квадратних метри. Відповідно до відомостей, викладених у договорі купівлі-продажу, вартість квартири, що відчужувалася, становила 8062 грн., продавцем квартири був ОСОБА_6 а покупцем - ОСОБА_2 ( а.с. 7).

Згідно розписки від 24.03.2005 року , вказана квартира була придбана у громадянина ОСОБА_6 24.03.2005 року за 17000 доларів США, що на день укладання договору складало 88 740,00 грн. ( а.с. 77).

Крім того , у період перебування сторін по справі у шлюбі ,12.07.2014 року було придбано легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT» 1991 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № шасі WVWZZZ31ZMB238929. ( а.с.16,91). Даний факт сторонами у судовому засіданні не оспорювався.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Положеннями ст.68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об» єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно з взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст. ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка і рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно розяснень Верховного Суду України, що містяться в п.24 постанови Пленуму від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 367/5390/14-ц, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими доказами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Необхідною умовою для виникнення права спільної сумісної власності на майно є не тільки перебування у зареєстрованому шлюбі чоловіка та жінки або проживання особами однією сімєю без реєстрації шлюбу, майно повинно бути результатом їх праці, тобто в даному випадку необхідно, щоб чоловік та жінка спільно проживали та вели спільне господарство.

Згідно , аналізу доказів , що містяться у матеріалах справи , у період перебування у шлюбі позивач навчався з 01.09.2000 по 31.05.2003 рік у Чернівецькому національному університеті ім. Юрія Федьковича ( а.с. 84).

У 2009 році закінчив Національний університет « Львівської політехніки» ( а.с. 85-86).

Згідно даних Пенсійного фонду України,а саме індивідуальних відомостей про застраховану особу, сім»я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином забезпеченою матеріально не була.

Згідно виписок по карткових рахунках , позивачка та відповідач періодично користувалися наданими кредитами .

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов» язаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв»язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

У процесі судового розгляду даної справи , факт придбання спірного майна за кошти матері відповідачки підтверджено належними доказами, а саме :

- довідкою від 20.04.2018 року, виданою Заліщицьким відділенням ПАТ "ОСОБА_7 ОСОБА_10", про те, що ОСОБА_8 ( батько відповідачки ) з валютного рахунку №, зняв наступні кошти: 04.02.2005 року - 4850,00 євро, 15.03.2005 року - 4900,00 доларів США, 23.03.2005 року - 15700,00 доларів США ( а.с.70-73).

-копією карти від 12.08.2013, копією закордонного паспорта, виданого 03.06.2002 року , згідно яких ОСОБА_9 ( мати відповідачки ) , перетинала кордон при виїзді з України 23.08.2002 року та повернулася назад в Україну 22.12.2006року. Надалі, ОСОБА_9 періодично їздила щороку на невеликі проміжки часу в Італію до 2017 року ( а.с. 185-206).

Крім того , суд риймає до уваги пояснення , надані у судовому засіданні свідками, які підтвердили факт придбання квартири за кошти матері відповідачки- Воробець Н.І.

Факт придбання спірної квартири за кошти батьків відповідачки не визнавався тільки позивачем та його представником. Проте , жодного доказу на підтвердження наявності грошових коштів на придбання квартири у позивача , не надано.

Що стосується спірного автомобіля , то слід зауважити , що спірний автомобіль було придбано 12.07.2014 року у м.Теребовля Тернопільської області, що підтверджується копією інформації про купівлю автомобіля.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те , що даний автомобіль було придбано і за кошти , що йому належали. У судовому засіданні мати позивача вказала, що за кошти , що були у сина , він придбав автомобіль марки « Жигулі», а спірний автомобіль було придбано за кошти матері відповідачки.

Жодного доказу , на підтвердження купівлі спірного автомобіля за кошти позивача , суду не надано та свідками не підтверджено.

Таким чином, суд вважає доцільним відмовити у задоволенні вимог про поділ спільного майна подружжя, оскільки стороною позивача не надано належних доказів, наявності коштів на час придбання спірного майна або , що спірне майно придбано у результаті їх спільної праці з відповідачкою або за спільні кошти .

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у звязку із висновком суду щодо відмови у задоволенні позову стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат присудженню не підлягають.

Керуючисть ст.ст.60, 69-71 СК України, ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.12.2018 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський