Справа №467/658/15-ц 16.01.2018
Провадження №22-ц/784/229/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року, ухвалене в приміщенні того ж суду о 12:23, головуючий - суддя Волкова О.І у цивільній справі № 467/658/15-ц, провадження 22-ц/784/229/18 за позовом ОСОБА_1 до Арбузинської селищної ради Миколаївської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди від 05.03.2009 року № 1 до договору на виконання соціального замовлення від 02.08.2006 року, укладеної між Арбузинською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И Л А :

15 червня 2015 року позивач звернулась до суду з названим позовом., який згодом уточнила. Посилалась на те, що ухвалою господарського суду Миколаївської області від 05.02.2015 року її залучено до участі в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» з вимогою «зобовязати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» за власний рахунок припинити газопостачання від належної ФОП ОСОБА_2 газової мережі в с.м.т. Арбузинка Миколаївської області шляхом перекриття запірних пристроїв та встановлення пломб на вхідному крані дворових відводів до будинків… ОСОБА_1 по вул. Садова, 68…». З отриманих від господарського суду копії позовної заяви та матеріалів до неї вона дізналась, що Арбузинською селищною радою з ФОП ОСОБА_2 05.03.2009 року укладено додаткову угоду №1 до договору на виконання соціального замовлення від 02.08.2006 року, якою змінено положення п. 3.1.3 Договору, за яким Арбузинська селищна рада зобовязується «Забезпечити виконавцю Договорів з населенням по відшкодуванню з боку споживачів, що газифікували своє житло, вартість будівництва газопровідних мереж в сумі 12768,00 грн., з кожної особи», а також доповнено Договір п. 4.1.7, за яким ОСОБА_2 зобовязується «Надати кожному споживачу, який сплатить свою частку у вартості будівництва газопровідних мереж, безстроковий дозвіл на підключення на користування газовими мережами».

На думку позивача вона, всупереч своєї волі стала учасником правовідносин, що виникли між відповідачами. Зазначала в позові, що газифікації її житла здійснена у 2008 році відповідно до договору від 26.02.2008 року № 151, укладеного між нею та ОСОБА_2, за яким всі зобовязані нею виконані. Зобовязань щодо укладення договору на відшкодування ОСОБА_2 вартості будівництва газопровідних мереж в сумі 12768,00 грн. вона не має, аналогічно ОСОБА_2 не має зобовязань надавати їй безстроковий дозвіл на підключення, оскільки договором від 26.02.2008 року № 151 отримання будь-яких дозволів (ні тимчасових, ні безстрокових) на підключення та користування газовими мережами не передбачено. Посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 216, 216 ЦК України, просила визнати недійсною додаткову угоду від 05.03.2009 року №1 до договору на виконання соціального замовлення від 02.08.2006 року, укладену між Арбузинською селищною радою та ФОП ОСОБА_2 (а.с.1-4 т.1, а.с.3-5 т.2).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 232-233 т.2).

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом не всі обставини справи враховані, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволенні її вимог (а.с.246-248 т.2).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.08.2006 року рішенням Арбузинської селищної ради Миколаївської області № 77 ФОП ОСОБА_2 як підряднику було делеговано функцію замовника на будівництво газопостачання та монтаж газового обладнання в смт. Арбузинка. Рішенням Одеського апеляційного господарського суду від 05.02.2014 року, яке залишено без змін, підтверджено право власності ОСОБА_2 на обєкти газопроводів високого, середнього, низького тиску відстанню 64578 метрів, монтажем ШРП- 7 шт, ГШРП 2 шт., ПГРК 1 шт. З огляду на умови договору між ФОП ОСОБА_2 та Арбузинською селищною радою від 02.08.2006 року, вони ніяк не порушують права позивача та мешканців смт. Арбузинка. За договором на виконання соціального замовлення від 02.08.2006 року між Арбузинською селищною радою та ФОП ОСОБА_2 та додатковою угодою від 05.03.2009 року було газифіковано смт. Арбузинку. Позивачка за договором газифікувала своє житло за 3000 грн. Предметом даного розгляду є та сама додаткова угода від 05.03.2009 року яка була предметом розгляду вище вказаного господарського суду.

Посилаючись на вимоги ст. 61 ч. 3 ЦПК України, суд прийшов до висновку про те, що рішенням Одеського апеляційного господарського суду від 05.02.2014 року дана правова оцінка оспорюваній додатковій угоді, яка визнана судом правомірною та такою, що не порушує права інших осіб. Суд також зазначив у рішенні, що не приймає аргументи позивача щодо її побоювання з приводу відключення її будинку від газопостачання ФОП ОСОБА_2, так як суд не вирішує спори на майбутнє. За наведеного суд відмовив в задоволенні позову (а.с.232-233 т.2).

Але з висновками суду погодитись не можна.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

В п. 4. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що за змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі.

При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні у такій справі факти і правовідносини.

Матеріали справи свідчать про те, що господарськими судоми розглядався спір між Арбузинською сільською радою (позивач) та ФОП ОСОБА_2 (відповідач) про визнання недійсним додаткової угоди №1 від 05.03.2009 року до договору від 02.08.2006 року, в тому числі з тих підстав, що п.2 угоди суперечить загальному принципу свободи договору, оскільки його умовами сторони врегулювали не тільки свої правовідносини щодо зобовязання Арбузинської селищної ради вчинити дії по забезпеченню укладання споживачами з ПП ОСОБА_2 договорів по відшкодуванню останньому вартості будівництва газопровідних мереж, але і визначили вартість відшкодування у певній сумі 12768,00 грн., яка в подальшому лягла в основу укладених між ПП ОСОБА_2 та мешканцями смт. Арбузинка договорів та внесенню судами рішень по стягненню цієї суми в повному обсязі, у звязку з чим особи, яка мали намір газифікувати своє житло, поза своєю волею стали учасниками правовідносин, що існували між Арбузинською селищною радою та ПП ОСОБА_2 До такого висновку прийшов господарський суд Миколаївської області в рішенні від 08 листопада 2013 року по справі за участю вказаних осіб № 5016/1672/2012 (14/74) , яким позов задовольнив (т.2 а.с. 82-85).

Одеський апеляційний господарський суд, переглянувши за апеляційною скаргою ОСОБА_2 вищезазначене рішення господарського суду Миколаївської області та скасувавши його, ухвалив нове судове рішення про відмову в позову та в постанові від 06 лютого 2014 року зазначив, що додаткова угода №1 від 05.03.2009 року мала своїм предметом регулювання питання покриття витрат ФОП ОСОБА_2 на будівництво газопроводу. Згідно п. 2 Додаткової угоди позивач зобовязався забезпечити виконавцю укладення договорів із споживачами газу (користувачами) по відшкодуванню вартості будівництва, при цьому стосовно споживачів (населення селища Арбузинка) повною мірою діє принцип свободи договору та жодних обовязків укладати договори з ФОП ОСОБА_2 Додаткова угода №1 для мешканців селища Арбузинка не породжує. «Визначення частки кожного споживача у відшкодуванні вартості будівництва ФОП ОСОБА_3 (12768 грн.) колегія суддів не вважає порушенням принципу свободи договору для мешканців селища Арбузинка, оскільки останні не були позбавлені права оспорювати правомірність та обґрунтованість як самого обовязку відшкодування вартості, так і розмір вартості відшкодування при укладання відповідних договорів з ФОП ОСОБА_2 З висновком місцевого господарського суду стосовно участі мешканців селища Арбузинка у правовідносинах між сторонами даного спору поза їх волею колегія суддів не погоджується, оскільки будь-яких доказів на підтвердження укладання відповідних договорів під примусом або неправомірним впливом матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що особи, які мали намір газифікувати своє житло (мешканці Арбузинки), поза своєю волею стали учасниками правовідносин, що існували між Арбузинською селищною радою та ФОП ОСОБА_2, оскільки п.2 Додаткової угоди від 05.03.2009 р. не зобовязує жодну особу провести газифікацію свого житла, а отже не створює для громадян цивільних прав та обовязків. Цей пункт лише вказує на те, що особи, які бажають здійснити газифікацію, укладають окремий договір з ФОП ОСОБА_2, де і встановлюються права та обовязки сторін» (т.2 а.с. 32-42).

З наведеного вбачається, предметом позову у справі, по якій 06 лютого 2014 року ухвалена постанова Одеським апеляційним господарським судом є матеріально-правова вимога про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 05.03.2009 року до договору від 02.08.2006 року. Сторонами по вказаній справі були Арбузинська селищна рада позивач, та ФОП ОСОБА_4 відповідач.

Позивач по справі, що розглядається, не брала участі в розгляді справи господарським судом. Постанова Одеського апеляційного господарського суду не містить висновків про її права та обовязки, що і послужило підставою для закриття Вищим господарським судом України касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.02.2014 року (ухвала ВГСУ від 29.07.2015 року а.с. 91-93 т.1).

Отже, застосування судом при розгляді даної справи приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України є неправильним. Підстави, на які посилалась позивач в позовній заяві, а саме на порушення її права на свободу договору в результаті укладання додаткової угоди від 05.03.2009 року, судом не розглядались. У звязку з зазначеним рішення суду як таке, що не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права та також невідповідності висновків суду обставинам справи відповідно до положень п.п. 3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Арбузинської селищної ради від 30 червня 2005 року № 69 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво розвідних мереж газопроводу.

Рішенням Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 02 серпня 2006 року №76 делеговано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 функції замовника на будівництво газопостачання селища Арбузинка та вирішено для прискорення будівництва газопостачання та забезпечення контролю голові селищної ради укласти договір між селищною радою та ОСОБА_2 на виконання соціального замовлення.

Арбузинська селищна рада та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 02 серпня 2006 року уклали договір на виконання соціального замовлення, відповідно до умов якого сторони зобовязуються шляхом обєднання фінансів, майна та зусиль спільно діяти в сфері виконання територіального замовлення щодо розвитку муніципального житлового будівництва та в спільній пайовій участі з будівництва наступного обєкта: будівництва газопроводів високого, середнього, низького тиску відстанню 64578 метрів, монтажем ШРП - 7шт., ГШРП 2 шт., ПГКР 1 шт.

Пунктом 4.1.7. договору встановлено, що по закінченні будівництва та введення обєкта в експлуатацію Арбузинська селищна рада зобовязуються надати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 право власності на збудовані газопроводи.

Термін дії договору до 10 серпня 2009 року (пункт 5.1. договору).(а.с. 16-17 т.1).

05 березня 2009 року між Арбузинською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1, згідно з пунктом 1 якої сторони дійшли згоди змінити пункт 5.1 договору від 02 червня 2006 року та викласти його в наступній редакції: «5.1. Термін дії договору починається з моменту його підписання до повного його виконання».

Пунктом 2 додаткової угоди від 05 березня 2009 року № 1 сторони виклали пункт 3.1.3 договору від 02 червня 2006 року в наступній редакції: «3.1.3. Забезпечити виконавцю укладання договорів з населенням по відшкодуванню з боку споживачів, що газифікували своє житло, вартість газопровідних мереж в сумі 12768 грн. з кожної особи відповідно до: розрахунку вартості за будівельно-монтажні роботи по газифікації смт. Арбузинка на кожного споживача; списку мешканців, які бажають взяти участь в газифікації смт. Арбузинка; вартості будівельно-монтажних робіт по газифікації смт. Арбузинка виконаних фізичною особою особою-підприємцем ОСОБА_2; вартості за обслуговування вуличних газових мереж, що є невідємними додатками до договору».

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди сторони погодили додати до договору від 02 червня 2006 року пункт 4.1.7 наступного змісту: «4.1.7. Надати кожному споживачу, який сплатить свою частку у вартості будівництва газопровідних мереж безстроковий дозвіл на підключення і користування газовими мережами».

Пунктами 4-6 додаткової угоди сторони передбачили, що інші умови договору від 02 червня 2006 року залишаються незмінними і підлягають повному виконанню сторонами; додаткова угода до договору вступає в силу з моменту її підписання та діє до повного виконання сторонами і не підлягає односторонній відмові від її виконання або розірванню; додаткову угоду укладено у двох оригінальних примірниках, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної із сторін (а.с. 19-20 т.1).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4, 14, 15, 215 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Тобто норми цивільного законодавства встановлюють свободу сторін в укладанні договорів, що підтверджує вільність волевиявлення сторін.

Також у відповідності до п. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України "Договір є обов'язковим для виконання сторонами".

Позивач ОСОБА_1 не є стороною договору, укладеного між Арбузинською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 02 червня 2006 року. Звернення до суду з позовом вона обґрунтовує розглядом господарським судом Миколаївської області позову фізичною особи-підприємця ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» про припинення і заборону газопостачання абонентам, в тому числі і до будинку позивача, від належної позивачеві газової мережі в смт. Арбузинка, вимоги за яким мотивовані, зокрема, умовами додаткової угоди. (а.с. 5-12 т.1).

В задоволенні зазначеного позову рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 вересня 2015 року відмовлено (а.с. 6-9 т. 20).

Аналіз тексту вищенаведеної додаткової угоди від 05 березня 2009 року та положень закону (ст. 203, 215, 629 ЦК України) свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 не є учасником правовідносин між Арбузинською селищною радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 Додатковою угодою не вирішувались її права та обовязки, оскільки її умовами не передбачено, що позивач ОСОБА_1 зобовязана укласти будь-які договори із сторонами, які уклали додаткову угоду. Тобто для позивача додаткова угода не породжує жодних прав та обовязків. Визначена в п. 3.1.3 додаткової угоди вартість будівництва газопровідних мереж є обовязковою для сторін додаткової угоди. Особи, які бажають здійснити газифікацію свого житла, мають право укласти окремий договір з власником газопроводу, в якому визначать взаємні права та обовязки, враховуючи вимоги законодавства України, що регулює правовідносини в сфері користування природним газом, зокрема, Закон України «Про ринок природного газу», Правила постачання природного газу, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2496.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач відповідно до договору від 26.02.2008 року № 151, укладеного з ОСОБА_2, здійснила газифікацію свого житла. Всі зобовязання за вказаним договором нею виконані.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги щодо того, що укладанням додаткової угоди від 05.03.2009 року було порушено її право на свободу договору, не заслуговують на увагу. По справі не встановлено, що укладенням додаткової угоди було порушено цивільне право позивача.

За такого в задоволенні позову слід відмовити з наведених вище правових підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду в порядку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 18.01.2018 року