Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 336/4039/17 Головуючий у 1 інстанції: Марко Я.Р.
№ 22-ц/778/615/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря В.С.

ОСОБА_2

Секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом в обґрунтування позову зазначала, що їй належить на праві приватної власності 1/2 частина будинку по вул. Тесленка, буд. 7 у м. Запоріжжі який набуто на підставі договору дарування від 19.06.2003 року, а отже є особистою власністю та не включається до спільного сумісного майна подружжя.

03.02.2004 року місце проживання ОСОБА_3 відповідача по справі зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

17.11.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано, зв'язок з ним втрачено. На теперішній час колишній чоловік не допускає її та їх спільних дітей до власного будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, змінив замки на дверях.

Як зазначає позивач, у звязку з розірванням шлюбу ОСОБА_3 перестав бути членом її родини, а отже втратив право користування належним їй майном.

Позивач подала до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 12.06.2017 року скаргу щодо самоправних дій ОСОБА_3, у звязку з чим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження за № 0002337 від 12.06.2017 року за статтею 356 Кримінального кодексу України.

За твердженнями позивача, проживання відповідача у належному їй житловому приміщенні перешкоджає їй використовувати його для власних потреб.

На теперішній час відповідач не є членом її сімї.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, усунути їй перешкоди у користуванні 1/2 частини будинку № 7 по вул. Тесленка в м. Запоріжжя, що належить їй на праві власності шляхом виселення ОСОБА_3.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2017 року позовну заяву задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні 1/2 частини будинку № 7 по вул. Тесленка в м. Запоріжжя, що належить ОСОБА_4 на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тесленка, буд. 7, що підтверджується копією договору дарування від 19.06.2003 року, укладеного між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_7, за його дорученням, що посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та позивачем ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с.3), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" № 1325355 від 26.08.2003 року (а.с.4), копією технічного паспорту на вказаний будинок (а.с.12-15).

Зазначена обставина свідчить про те, що будинок (1/2 його частина) належить на праві особистої приватної власності позивачеві.

Посилання відповідача при апеляційному розгляді на те, що будинок був придбаний за спільні кошти жодними доказами не доведене.

Так, відповідачем на надано доказів на підтвердження недійсності договору дарування і на час розгляду справи навіть не заявлено відповідний позов. Відтак право особистої власності позивачки не оспорене.

Відповідно до копії рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2016 року шлюб між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 розірвано (а.с.7). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні будинком, позивач, зокрема зазначала, що вона не має змоги користуватися будинком, тому що у ньому проживає відповідач, площа будинку на дозволяє користування ним двом сімям.

Доводи позивача щодо не проживання її у спірному будинку не заперечуються відповідачем.

Так, як зазначила позивач, вона, будучи власником, вимушена була з двома неповнолітніми дітьми виїхати з будинку, тому що там проживає відповідач, який не є власником, проте створив іншу сімю та поселив у будинку.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановлення факту порушення прав позивача як власника нерухомого майна.

З посиланням на частину 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобода якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, суд зробив висновок про те, що право позивачки щодо усунення перешкод у користуванні належним їй будинком має бути поновлено. Також статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Виходячи з абсолютності права власності, встановленої частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.

За ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як зазначив суд першої інстанції при ухваленні рішення він врахував, що відповідач мешкає у належному позивачці будинку, не є членом її сімї, оскільки шлюб між ними розірвано, перешкоджає їй у користуванні та володінні її власністю, через що вона не має можливості мешкати у спірному будинку разом з доньками.

Заперечуючи проти позову та оскаржуваного рішення, відповідач посилається на те, що на підставі ст. 405 ЦК він набув право користування житлом як член сімї власника, зареєстрований у будинку та не може бути позбавлений права проживання інакше як з підстав визначених у Житловому кодексі.

За ст. 155 ЖК яка не суперечить положенням ЦК, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

За ст. 156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Між сторонами не було досягнуто згоди про оплатне користування житлом відповідачем, при апеляційному розгляді він наполягав на тому що він поряд з позивачем є власником будинку, тому не може бути позбавленим права на проживання у будинку.

Посилання відповідача на те, що позивачкою було встановлено сервітут на право користування ним житлом у будинку не тягне за собою відмову у позові, позаяк такий сервітут був обумовлений сімейними відносинами сторін, після припинення яких позивач заявила фактично про втрату чинності сервітуту .

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Заявляючи про те, що факт проживання відповідача у належному позивачці будинку (з новою сімєю) створює перешкоди для проживання у будинку її як власника та її неповнолітніх доньок, позивач реалізувала своє право на припинення сервітуту.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення відповідачем прав позивачки як власника та вважає що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає закону, а тому підстав для задоволення апеляційної карги та скасування оскаржуваного судового рішення судова колія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: