АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Юзькова О.Л.
№22-ц/796/ 669/2018 Доповідач Кравець В.А.
Справа №761/786/16-ц
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Кравець В.А.,

суддів: Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у Києві держаної адміністрації, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, Приватного підприємства «Оліфей-7», ОСОБА_1 про визнання недійсним рішень, договору купівлі - продажу та витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати недійсним рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461, зі змінами, внесеними розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району, що підлягають приватизації шляхом викупу нежитлового приміщення площею 18,70 м в буд. АДРЕСА_1;

- визнати недійсним наказ Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В;

-визнати недійсним Договір купівлі-продажу, укладений 15.12.2008 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920;

- витребувати у ОСОБА_1 нежитлові приміщення (група приміщень № 32) площею 18,7 м в житловому будинку АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир в будинку АДРЕСА_1.

В мотивування вимог посилалася на те, що на підставі рішення Київської міської ради від 27.12.2001 p. № 208/1642 (додаток № 11, таблиця № 7 «Житлове господарство», позиція 170) будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 1680,81 кв.м, в тому числі нежилі приміщення площею 335,90 кв.м передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. На підставі рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461 до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району, що підлягають приватизації шляхом викупу включено нежитлові приміщення площею 17,00 кв.м. в буд. АДРЕСА_1.

Розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» було уточнено площу спірного приміщення з 17,00 кв.м. до 18,70 кв.м. Наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В Шевченківській районній у місті Києві раді оформлено право комунальної власності на вказане приміщення та видано відповідне Свідоцтво про право власності.

Право комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва було посвідчено свідоцтвом про право власності, виданим 24.10.2008 p. на підставі зазначеного вище наказу № 1418-В.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.05.1993 p., виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району, позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1, тобто в будинку, в якому знаходиться спірне приміщення. Висновком № 29-05/05-13 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 10.06.2013 Р- ТОВ «Сектор судових будівельно-технічних експертиз», встановлено, що приміщення, які значаться як група приміщень № 32 у складі № 1, № 2, № 3 та № 4, загальною площею 2,3+1,1+1,1+14,2 кв.м = 18,7 кв.м які розташовані в буд. АДРЕСА_1 є допоміжними приміщеннями даного житлового будинку та можуть використовуватися за функціональним призначенням відповідно до Додатку Б ДБН В.2.2.-15.2005, як приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців; спірні приміщення не є громадськими та не можуть використовуватися як громадські, тому що за об'ємно-планувальними і конструктивними характеристиками ці приміщення не відповідають вимогам пунктів 2, 12-2, 14, 2,50, 2,53 ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки.

Основні положення».

Висновком № 57 судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2014 p. ТОВ «Науково-технічний центр «Будівельна експертиза» встановлено: виходячи з термінології та вимог до допоміжних приміщень, що прописані в нормативних документах, приміщення площею 18,7 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 є допоміжними; приміщення площею 18,7 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 віднесене до категорії допоміжних, не зважаючи на зміну технічного стану, в функціональному плані залишилося таким як і було в 2001 році. Проте, 15.12.2008 p. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, в якості покупця, укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920, на підставі якого право власності на спірне приміщення перейшло до ФОП ОСОБА_4

В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.02.2009 p., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрованого за № 326, спірне приміщення продано ПП «Оліфей - 7». В подальшому, а саме 28.12.2015 р. спірне приміщення було зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі Договору міни № 1154, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.

Вважає, що відповідачами порушено право власності, оскільки при прийнятті рішень суб'єктами владних повноважень та укладанні правочинів були грубо порушені законні права та інтереси співвласників багатоквартирного будинку на спільне майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року - позов задоволено.

Визнано недійсними:

- рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 21 жовтня 2004 року № 461, зі змінами, внесеними розпорядженням голови Шевченківської районної у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської у м. Києві ради № 31 від 9 березня 2005 року «Про внесення змін до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району, що підлягають приватизації шляхом викупу нежитлового приміщення площею 18,70 м2 в буд. АДРЕСА_1;

- наказ Головного управління комунальної власності міста Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В;

- договір купівлі-продажу, укладений 15.12.2008 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920;

Витребувано у ОСОБА_1 нежитлові приміщення (група приміщень № 32) площею 18,7 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир в будинку АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд першої інстанції послався лише на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2014, наданий ТОВ Науково-технічним центром «Будівельна експертиза», з якого слідує, що спірні приміщення відносяться до категорії допоміжних, не зважаючи на зміну технічного стану, у функціональному плані залишились такими як були у 2001 році, при цьому судом не взято до уваги заперечення та доводи відповідачів, зокрема заперечення відповідача ПП «Оліфей-7».

Інших аргументів або доводів на користь того, що спірні приміщення належать до категорії допоміжних (підсобних), тобто приміщень загального користування, судом першої інстанції у рішенні, що оскаржується, - не наведено, заперечення відповідачів щодо належності спірних приміщень до допоміжних судом взяті до уваги не були.

Обґрунтовуючи свій висновок судовий експерт зазначив, що згідно додатку Б (обов'язковий) ДБН В.2.2-15-2005. «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» горище є підсобним приміщенням багатоквартирного житлового будинку. На п'ятому поверсі будинку АДРЕСА_1 розташовані три квартири та позаквартирні приміщення, що є підсобними (у т.ч. Спірні приміщення). Зважаючи, на синонімічність термінів «допоміжні приміщення» та «підсобні приміщення», виходячи при цьому з відповідних положень Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», судовий експерт дійшов висновку, що Спірні приміщення є допоміжними підсобними у розумінні вказаного закону.

Всупереч нормам права висновок судового експерта по справі необхідним вимогам не відповідає та є неповним і необґрунтованим.

З висновку не вбачається жодних критеріїв або технічних та інших характеристик спірних приміщень, виходячи з яких та на підставі яких експерт визначив, що спірні приміщення є допоміжними (підсобними).

Крім того, для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, і до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Для того, щоб вважати приміщення допоміжним потрібно визначити чи знаходитися у ньому технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовується воно чи якась його частина для обслуговування будинку.

Про суперечливість висновку судової будівельно-технічної експертизи № 57 від 8.04.2015 свідчить також те, що на вирішення експерта було поставлене питання «чи є Спірне приміщення, розташоване на горищі житлового будинку АДРЕСА_1 допоміжним приміщенням вказаного будинку?». Натомість із самого висновку експертизи, а також з плану за поверхами, що складений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, вбачається, що Спірні приміщення розташовані на 5-ому поверсі житлового будинку.

Судом не дано оцінки доводам представника відповідача - ПП «Оліфей-7», який посилався нa суперечливість проведеної експертизи. За таких обставин, суд мав скористатися наданими йому законодавством України повноваженнями для усунення вищезазначених недоліків та суперечливостей у висновках експертів. ПП «Оліфей-7» було подано до суду клопотання про призначення додаткової експертизи, проте судом першої інстанції не було розглянуто дане клопотання.

У матеріалах справи наявна довідка видана Комунальним підприємством «ЖЕК Михайлівська», яке було балансоутримувачем спірних приміщень, проте, що спірні приміщення не є допоміжними та у них не розміщуються загально будинкові інженерні мережі.

Вважає, що судом першої інстанції не враховані положення ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», згідно якої допускається наявність у житловому комплексі нежитлових приміщень, які належать до житлового комплексу, але не відносяться до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Також судом першої інстанції не застосована норма ст. 4 Житлового кодексу України згідно якої до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що апеляційна інстанція переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1, що не заперечується сторонами і підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.05.1993 року, виданим відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району.

Рішенням Київської міської ради за № 208/1642 від 27.12.2001 року «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» будинок АДРЕСА_1, у якому позивачу належить на праві власності квартира № 27 було включено до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району. (п.170 Додатку до Рішення)

На підставі Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від № 461 від 21 жовтня 2004 року до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу включено нежитлові приміщення площею 17 кв.м у будинку АДРЕСА_1, згодом площа нежитлового приміщення була уточнена до 18,70 кв.м.

Прийняттю Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради 12 сесії 14 скликання за №461 від 21 жовтня 2001 року передувало Рішення Київської міської ради 9 сесії 23 скликання за №208/1642 від 27.12.2007 року, яким у п.2 було затверджено перелік об'єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що передаються до сфери управління районних у м. Києві державних адміністрацій згідно із додатком №12.

У додатку № 11 таблиця 7 «житлове господарство» позиція 170 вказано будинок площею 1680.81 кв.м. у тому числі нежилі приміщення 335,90 кв.м.

На підставі Рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від № 461 від 21 жовтня 2004 року до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу включено нежитлові приміщення площею 17 кв.м у будинку АДРЕСА_1, згодом площа нежитлового приміщення була уточнена до 18,70 кв.м.

Згідно із Наказом Головного управління комунальної власності у м. Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації») № 1418/В від 24 жовтня 2008 року про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна вирішено згідно із п.1 наказу, замовник - Шевченківська районна у м. Києві рада форма власності - комунальна. У додатку до Наказу вказано об'єкт - нежилі приміщення 3 № l-№4 групи приміщень № 32 загальна площа 18,70 кв.м, вбудовані в жилий будинок.

Згідно із свідоцтвом про право власності від 24 жовтня 2001 року визнано власність територіальної громади Шевченківського району на групу нежилих приміщень №1-№4 вбудованих у жилий будинок за адресою АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.12.2008 року зазначене нежитлове приміщення було відчужено Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, яким за договором купівлі-продажу від 27.07.2009 року спірне нежитлове приміщення відчужено Приватному підприємству «Оліфей-7».

28.12.2015 p. між Приватним Підприємством «Оліфей-7» та ОСОБА_1 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., за умовами якого ОСОБА_1 стала власником спірних нежитлових приміщень.

Згідно із висновком № 57 судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2014 року, наданим ТОВ Науково-технічним центром «Будівельна експертиза» приміщення 18,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 віднесено до категорії допоміжних, не зважаючи на зміну технічного стану, у функціональному плані залишилось таким як було у 2001 році.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (далі - Рішення) повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (п. 38).

Вказаним рішенням Європейського суду з прав людини встановлено, що рішення місцевого органу щодо укладення договору на реконструкцію горища третьою особою становить втручання у право заявників володіти своїм майном (п. 41 рішення), а також незаконність позбавлення заявників права власності на горище внаслідок його продажу органом державної влади (п. 46 - п. 54).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також: власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З конструкції статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Умовами ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Конституційного суду м. Києва від 02.03.2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін..) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Крім того, відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства №76 від 17.05.2005 року «Допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Для правильного вирішення спору суд повинен був з'ясувати не лише характеристику спірного приміщення за наданими документами, але й виходити з того, чи дійсно спірне приміщення є допоміжним; в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 28.04.2010 року у справі № 6-16009св09.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням будинку та є об'єктом спільної сумісної власності мешканців вказаного будинку.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це, зокрема, відчуження квартир та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін..) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладочки, сараї і т. ін..) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Головне управління комунальної власності у м. Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» не було наділено правомочністю володіння спірним приміщенням, тобто юридично забезпеченою можливістю власника бути в безпосередньому фактичному зв'язку з річчю. Для власника право володіння забезпечує можливість у будь-який час вирішувати долю речі, використовувати її корисні якості. Тобто, у відповідачів була відсутня презумпція законності володіння, у зв'язку з тим, що після передачі квартир у приватну власність позивачам та іншим власникам квартир цього будинку, нежитлові допоміжні приміщення є спільною власністю власників багатоквартирного будинку.

Таким чином, наказ Головного управління комунальної власності м. Києва від 24 жовтня 2008 року № 1418-В є незаконним, оскільки співвласники багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 не надавали своєї згоди на здійснення такої приватизації.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-2407цс15.

Отже, висновок суду про задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу укладеного 15.12.2008 p. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва, в якості продавця, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, в якості покупця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., зареєстрований за №4920, є правильним.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Оскільки спірне приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору міни від 28.12.2016 p., вибуло з володіння співвласників багатоквартирного будинку без їх волевиявлення, рішення суду першої інстанції про витребування майна у відповідача на користь співвласників квартир будинку АДРЕСА_1 в порядку ст. 388 ЦК України є правильним.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367,368,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2017 року в справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 16 січня 2018 року

Головуючий Судді