Постанова

Іменем України

3 січня 2018 року

м. Київ

справа № 243/6071/16-ц

провадження № 61-581 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа без самостійних вимог - департамент державної виконавчої служби,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 7 жовтня 2016 року у складі судді Мінаєва І. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 9 листопада 2016 року у складі суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Папоян В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа - департамент державної виконавчої служби, про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 8 вересня 1992 року по 4 вересня 2000 року позивач перебував у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Слов'янський керамічний комбінат» (далі - ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат»), який з 1 січня 1999 року припинив виплачувати працівникам зарплату.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25 грудня 2008 року ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2016 року стягнуто з ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати у розмірі 1 648 грн 23 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів в зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 7 218 грн 26 коп. Однак, рішення суду не виконується.

Посилаючись на те, що ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура, а тому рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати не виконано, та на те, що частка держави у ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» складає 92,897 % і держава відповідно до статті 619 ЦК України поряд з ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» має нести субсидіарну відповідальність, ОСОБА_4 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 1 648 грн 23 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів в зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 7 218 грн 26 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 7 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до повноважень відповідача не входить обов'язок погашати заборгованість із заробітної плати працівників підприємства, визнаного банкрутом та відповідач не несе відповідальність за діяльність акціонерного товариства; положення частини другої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до спірних правовідносин не застосовуються. Також судом зазначено, що на час пред'явлення позову триває ліквідаційна процедура, позивач включений до списку працівників, які мають заборгованість з виплат заробітної плати.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 9 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов подано до Державної казначейської служби України, яка не є засновником ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» і за своїми повноваженнями не має права самостійно розпоряджатися державними коштами, позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем. При цьому, положення частини другої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до спірних правовідносин не застосовуються.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення й задовольнити його позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2016 року про стягнення з ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» на його користь заборгованості із заробітної плати не виконується, а тому на підставі статті 619 ЦК України, частини другої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вказана заборгованість має бути стягнута з відповідача.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунку та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із своїм найменуванням.

Відповідно до частини першої статті 619 ЦК України лише договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно з частиною другою статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Частиною першою статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Відповідно до частини другої статті 152 ЦК України акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про акціонерні товариства» засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування.

Відповідно до частин першої та другої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Також, згідно з частиною першою статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що між сторонами не існувало будь-яких зобов'язань, вони не знаходились у трудових відносинах, Державна казначейська служба України не є правонаступником товариства.

Доводи ОСОБА_4 про те, що Державна казначейська служба України несе субсидіарну відповідальність та заборгованість із заробітної плати має бути стягнута з відповідача, висновків судів не спростовують, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов'язання, якого між сторонами не існувало.

Доводи заявника про те, що Державна казначейська служба України є особою, яка несе субсидіарну відповідальність поряд із відповідальністю основного боржника - державного підприємства ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» - на підставі Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до положень частини першої статті 2 вказаного Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, серед інших, державне підприємство.

Особливості виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства врегульовані статтею 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», згідно з якою виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Отже, механізм застосування гарантій держави щодо виконання судових рішень відносно боржника - держаного підприємства використовується в порядку примусового виконання судового рішення, а не шляхом звернення до суду з новим позовом.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 7 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 9 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта