Справа № 638/9059/18
Провадження № 2-с/638/148/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Цвірюк Д.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу виданого за заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про стягнення заборгованості, -

встановив:

17.12.2018 року заявник звернувся до суду із заявою, у якій просить поновити строк на подання заяви про скасування судового наказу; скасувати судовий наказ від 05.09.2018 року по справі №638/9059/18, у звязку з тим, що вона не погоджується з наявністю заборгованості. Вказує, що 13.11.2018 року вже зверталась із заявою про скасування судового наказу та 04.12.2018 року отримала ухвалу про повернення заяви.

Суддя, перевіривши матеріали справи, вважає, що заява про скасування судового наказу підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом пятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4,5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій розяснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.2 ст.171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

05 вересня 2018 року у цивільній справі №638/9059/18 Дзержинським районним судом м.Харкова виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Жилкомсервіс» заборгованості з утримання будинків та прибудинкових територій за період з 01.07.2015 року по 01.06.2018 року у розмірі 4407,12 грн.

Зі змісту заяви та матеріалів справи вбачається, що судовий наказ було отримано заявником 04.11.2018 року. В подальшому 13.11.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу. Ухвалою суду від 14.11.2018 року вказану заяву повернуто без розгляду заявникові. Враховуючи зазначені обставини, вважаю, що заявником строк на подачу заяви про скасування судового наказу не пропущений.

З матеріалів заяви вбачається, що між стягувачем та боржником існує спір щодо надання стягувачем послуг. Враховуючи незгоду боржника з наявністю заборгованості, суд вважає, що судовий наказ від 05.09.2018 року підлягає скасуванню, що надає заявнику (стягувачу) право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів заяви про скасування судового наказу, божником за подання даної заяви до суду сплачено судовий збір в сумі 88 грн. 10 коп.

У пункті 1 ч.5 ст. 170 ЦПК України зазначено, що до заяви про скасування судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Підпунктом 4-2 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», передбачена ставка судового збору за подання до суду заяви про скасування судового наказу фізичною особою (0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станомна 01січня 2018становить 1762грн.), тобто 88 грн. 10 коп.

Разом з цим, у п.2 ч.2 ст.3 ЗаконуУкраїни «Про судовий збір» вказано, що за подання заяви про скасування судового наказу судовий збір не справляється.

Суд вважає, що при вирішенні питання щодо сплаченого боржником судового збору за подання даної заяви до суду, з огляду на вказані вище норми законів (закону) слід вдаватися до вироблених теорією права колізійних принципів.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 10 ЦПК України застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене шляхом використання практики Європейського суду з прав людини. З цього погляду показовим є остаточне рішення Європейського суду з прав людини в справі «Щокін проти України», в якому Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в звязку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Вимога щодо надання у випадку суперечливості приписів чинного законодавства тлумаченню на користь не владного субєкта може бути обґрунтована через звернення до ст. 57 Конституції України, яка гарантує кожному право знати свої права і обо вязки. Суперечливе й недосить чітке формулювання нормативних приписів нівелює таку гарантію.

Застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням в публічному праві обґрунтовується і ст. 8 Конституції України, яка закріплює принцип верховенства права, а також ч. 1 ст. 10 ЦПК України, яка передбачає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням з метою подолання змістовних колізій має здійснюватися шляхом системного тлумачення положень чинного законодавства з обовязковим використанням ст. 3 Конституції України, яка закріплює правові цінності, покладені в основу формування всієї правової системи України, а також ст. ст. 8 та 57 Конституції України. Теоретичним обґрунтуванням такого підходу є принцип правової визначеності та принцип гуманізму. При цьому посилання на ці принципи при обґрунтуванні правозастосовної позиції слід розглядати як один з проявів реалізації принципу верховенства права.

Відтак суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 слід повернути сплачений нею судовий збір в сумі 88 грн. 10 коп., як помилково сплачений.

Керуючись ст.ст.170,171 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суддя, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу - задовольнити.

Судовий наказ від 05 вересня 2018 року, виданий Дзержинським районним судом м.Харкова у цивільній справі №638/9059/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Жилкомсервіс» заборгованості з утримання будинків та прибудинкових територій за період з 01.07.2015 року по 01.06.2018 року у розмірі 4407,12 грн. - скасувати.

Роз'яснити КП «Жилкомсервіс», що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження.

Зобовязати Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Харкова (, що розташоване за адресою: 61166, м.Харків, вул.Бакуліна, буд. 18 Харківська область) повернути ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, м.Харків, пров.Грабовського буд.4 кв.6) сплачений судовий збір відповідно до квитанції № 14 від 17 грудня 2018 року, в сумі 88 грн. 10 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Д.В.Цвірюк