АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/144/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Вернидубов Я.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року,

встановив:

у травні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив звернути стягнення на належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості в сумі 225 976 дол. США, що становить 1 803 293 грн 75 коп., а також виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року позов було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 04 червня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 130 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11, 04% строком до 04 червня 2017 року.

В забезпечення виконання умов договору, між позивачем та відповідачем також було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позичальник передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

Я видно з умов Кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит в розмірі 130 000 дол. США, а також 13 100 дол, США на сплату страхових платежів відповідно до умов п. 2.1.3 та 2.2.7 зі сплатою відсотків в розмірі 0,92% на місяць (11, 04 річних), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми кредиту, у момент надання кредиту, щомісячно у період сплати в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 договору.

Позивач зазначав, що позичальник належним чином умови договору не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з 118 534,22 дол. США заборгованості за кредитом, 54 363, 78 дол. США заборгованості по процентам, 8 840 дол. США заборгованості по комісії та 44 238, 66 пені, у зв'язку з чим позивач просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача та інших осіб з вказаної квартири.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року позов було задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, виселено відповідача та інших осіб з вказаної квартири.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином умови договору не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої суд вважав доведеною.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки судом не було в поновму обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення, встановлені для договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачем при зверненні до суду не було доведено розмір заборгованості, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення.

З наданого позивачем при зверненні до суду розрахунку заборгованості вбачаються розбіжності щодо нарахування банком відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору, що позбавляє суд можливості перевірити на погашення яких саме сум спрямовувались платежі ОСОБА_3

Ухвалою від 04 серпня 2016 року за клопотанням представника відповідача судом апеляційної інстанції було призначено по справі судову економічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання, чи відповідає наданий розрахунок заборгованості умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам, а також визначити розмір заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та пені станом на 30 грудня 2012 року.

З наданого експертного висновку вбачається, що встановити обсязі заборгованості за наявними матеріалами справи не видається за можливе. Зокрема, експертом було вказано про відсутність у матеріалах справи документального обґрунтування підвищення процентної ставки у період з 10 листопада 2008 року по 30 грудня 2012 року з 11, 04% визначених умовами договору до 13, 08%. Крім того, банком булло підвищено процентну ставку, яка нараховується на прострочену суму заборгованості, оскільки умовами договору визначена сплата 2,43% на місяць (29,16% річних) на суму непогашеної заборгованості, тоді як за період з 10 листопада 2008 року по 30 березня 2012 року відсоткова ставка становила 33, 26% на рік.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити коли саме було прийнято рішення про підвищення відсоткової ставки за кредитом та відповідно до яких умов договору, а також не надано доказів на підтвердження прийняття такого рішення та повідомлення про нього позичальника.

Вказані обставини позбавляють суд апеляційної інстанції можливості перевірити відповідність дійсним умовам договору наданого при зверненні до суду з позовом розрахунку.

У своїх запереченнях на висновок експерта представником позивача було зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк» було повідомлено ОСОБА_3 про підвищення відсоткової ставки, однак жодних доказів на підтвердження вказаних доводів, до суду надано не було.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною відповідача не було доведено факту відсутності у неї заборгованості перед банком, проте встановити дійсний її розмір за наявними у матеріалах справи доказами, не виявляється можливим, оскільки з урахуванням висновку судової економічної експертизи неможливо перевірити яким чином розподілялись кошти, сплачені позичальником на погашення кредиту, від чого залежить сума заборгованості по тілу кредиту та штрафні санкції.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному випадку, суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір наявної у ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами заявлений її розмір.

Судом першої інстанції не було досліджено вказані обставини та ухвалено рішення про повне задоволення позову без належного з'ясування обставин справи, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 березня 2018 року.

Головуючий

Судді