АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1685/17 Номер провадження 22-ц/786/221/18Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача адв. ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства "Боярського" про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду із вказаним позовом до відповідача, уточненим в ході судового розгляду справи, посилаючись на те, що з квітня 2016 року по кінець листопада 2016 року, згідно з усним договором, працював у ФГ «Боярського», керівником якого є ОСОБА_4, де разом із сином виконував різні види робіт: ремонт та налаштування сільськогосподарської техніки, культивацію, дискування, обмолот, прибирання складів на території, транспортування врожаю та інше.

Зазначає, що відповідач відмовився виплачувати заробітну плату за виконані роботи, а тому прохав, стягнути на його користь з ФГ «Боярського» 72920,00 грн. заробітної плати.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Фермерського господарства "Боярського" про стягнення заборгованості по заробітній платі, відмовлено.

З цим рішенням не погодився позивач, представник якого, посилаючись на невідповідність висновків суду обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що листом від 05.01.2017 року ОСОБА_4 підтвердив, що роботи ОСОБА_2 були виконані на суму 72920,00 грн., при цьому ОСОБА_4 повідомив, що він нібито віддав ОСОБА_2 вказані кошти, хоч насправді грошей позивач не отримував.

Зауважує, що наведені обставини повністю були доведені під час судових засідань.

У судовому засіданні позивач та його представник доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч. 1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що письмова угода (трудовий договір) між ОСОБА_2 та ФГ «Боярського» не укладалась, внаслідок чого графік роботи, посадові інструкції, порядок оплати праці та інші документи відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини сторін є цивільно-правовими та спрямовані на отримання результатів праці позивача у виконанні підрядних робіт з відповідною оплатою праці, оскільки позивачем не доведено обставини його праці у ФГ «Боярського» за трудовим договором.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на нормах матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,5-6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За нормою ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою (п.6 даної статті).

Згідно частин 3 та 4 статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Як убачається з роз'яснень, наданих Верховним Судом України у п.7 постанови пленуму "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року №9, згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір вважається укладеним з моменту настання одного з двох юридичних фактів, з якими пов'язується виникнення трудових правовідносин, - наказ (розпорядження) про прийняття на роботу або фактичний допуск до роботи.

При цьому частиною 2 статті 24 КЗпП України визначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи більше п'яти днів.

З наведеного вбачається, що законодавцем встановлено можливість укладення трудового договору в усній формі, тобто без оформлення наказу (розпорядження) про прийняття на роботу проте за наявності фактичного допуску до роботи.

При цьому, з аналізу вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що укладення трудового договору в усній формі не звільняє працівника від обовязку подати роботодавцю, зокрема, трудову книжку.

Відповідно до наведеного, навіть попри те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем могли мати місце навіть без укладення письмового трудового договору, але ОСОБА_2, згідно вимог ч.2 ст.24 та ч.ч. 1, 2 ст.48 КЗпП України, зобовязаний був надати ФГ «Боярського» трудову книжкуяк основний документ про трудову діяльність працівника.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження дійсного виникнення між сторонами трудових відносин, зокрема, щодо обставин роботи позивача у ФГ «Боярського» за трудовим договором, не надано копії заяви про прийняття на роботу, трудової книжки з відповідними відмітками відповідача. Окрім того, ОСОБА_2 не доведено виконання робіт згідно правил внутрішнього трудового розпорядку із визначенням робочого місця та обумовленням заробітної плати за трудовим договором.

Таким чином, є вірним висновок місцевого суду про відсутність між сторонами трудових відносин, оскільки правовідносини сторін носять цивільно-правовий характер та спрямовані на отримання результатів праці позивача у виконанні підрядних робіт з відповідною оплатою праці.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі з відповідача на користь позивача у звязку з недоведеністю факту трудових відносин між сторонами.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що листом від 05.01.2017 року ОСОБА_4 підтвердив факт виконання ОСОБА_2 робіт на суму 72920,00 грн. та начебто їх оплату, є безпідставними, оскільки наведені обставини жодним чином не підтверджують наявності між сторонами трудових відносин, а лише підтверджують їх цивільно-правовий характер.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 січня 2018 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1