Справа № 309/1290/13-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 309/1290/13-ц на ухвалу Хустського районного суду від 24 квітня 2013 року, головуючий суддя Савицький С.А., про задоволення подання старшого державного виконавця Районного відділу державної виконавчої служби Хустського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановив:

ОСОБА_1 оскаржив ухвалу Хустського районного суду від 24.04.2013, якою задоволено подання ст. держвиконавця РВ ДВС Хустського РУЮ ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки він не ухиляється від виконання судового рішення, а подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах, зокрема, щодо наявності у боржника умислу на ухилення від виконання судового рішення. Застосованим обмеженням суд порушив і гарантоване особі право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Про ухвалу суду боржник дізнався лише 25.07.2017 в момент оголошення заборони службовими особами Державної прикордонної служби України на виїзд за межі України. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Ухвалою Хустського районного суду від 24.04.2013 задоволено подання ст. держвиконавця РВ ДВС Хустського РУЮ ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду з України гр-на України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, до виконання ним зобовязань, встановлених рішенням Хустського районного суду від 04.04.2012 по справі № 2-84/2012 року (а.с. 12). Із установленим обмеженням ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон колегія суддів погодитись не може.

01.04.2013 ст. держвиконавець РВ ДВС Хустського РУЮ ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_1 у виїзді за кордон (а.с. 1-3). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа № 2-84 від 04.04.2012, виданого Хустським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 80000,00 грн, а також судових витрат в розмірі 949,77 грн. Виконавче провадження відкрито 06.04.2012, проте, станом на 01.04.2012 боржник рішення суду не виконав. В той же час, він виїжджає за межі України, що не дає змоги виконати рішення суду, а майно, на яке можна було б звернути стягнення у рахунок погашення боргу, відсутнє. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, норми законодавства в редакції, що була чинною на час звернення держвиконавця із поданням та вирішення його судом), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон до виконання зобовязань за рішенням, а виконання ухвали доручити Державній прикордонній службі України та Хустському РВ УМВС України в Закарпатській області.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника. Аналогічно ці питання врегульовані чинними на час розгляду скарги апеляційним судом законодавчими актами (ст. 129-1 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016).

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV (аналогічно ст. 18 ч. 1, ч. 3 п. 19 Закону № 1404-VIII), ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується відповідно до ст. 377-1 ЦПК України. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки на вчинення держвиконавцем необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду. До подання не додані ані рішення суду, ані виконавчий лист, на які посилався ініціатор подання, ані постанова про відкриття виконавчого провадження включно з доказами виконання держвиконавцем вимог ст. 25 ч. 5, ст. 31 ч. 1 Закону № 606-XIV щодо надсилання копії постанови рекомендованим листом із повідомленням про вручення, що, відповідно, вказувало б на доведення до відома боржника положень закону щодо добровільного виконання рішення суду. Водночас до подання були додані копії окремих документів, якими на запити держвиконавця було повідомлено про відсутність у ОСОБА_1 нерухомого майна, транспортних засобів, банківських рахунків тощо (а.с. 4-7). Крім того, держвиконавець додав копію складеного ним 27.03.2013 акту про те, що зі слів сусідів за місцем проживання боржника той виїхав за межі України (а.с. 4). Інших документів, доказів і матеріалів у справі на час розгляду подання судом першої інстанції не було.

Тобто, на час розгляду подання судом дані про реальні дії держвиконавця, спрямовані на опис, арешт і вилучення майна боржника, про вжиття інших передбачених законом заходів для забезпечення примусового виконання рішення суду, в т.ч., в порядку, передбаченому ст. 11 ч. 3 п. 15 Закону № 606-XIV, ст. 376 ЦПК України з метою виявлення відповідного майна, у справі були відсутні, як немає їх і на час апеляційного розгляду справи. Отже, немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення, а боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Навпаки, держвиконавець сам вказав у поданні на фактичну неспроможність боржника виконувати рішення та подав щодо цього документи. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду, у справі немає.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і № 3857-XII хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон. Фактично ніяких доводів по суті вирішуваного питання та обґрунтування їх відповідними доказами подання не містить.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 24.04.2013 і суд першої інстанції, який зробив голослівний висновок про ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України у редакції на час вирішення справи місцевим судом, ст. 81 ч. 6 цього Кодексу в чинній редакції) і не відповідає вимогам закону.

Листом Хустського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 20.10.2017 № ВП.30/14081 із доданими до нього документами, надісланим апеляційному суду, підтверджується, що виконавче провадження № 32058650 завершено ще 16.12.2013 (через 10 місяців після звернення держвиконавця із поданням) на підставі ст. 47 ч. 1 п. 8 Закону № 606-XIV (коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно), виконавчий документ повернуто стягувачу, повторно цей документ на виконанні не перебуває, матеріали виконавчого провадження встановленим порядком знищені 31.01.2017 (а.с. 41-46). Тож із 16.12.2013 відсутнє виконавче провадження, саме в рамках і з метою здійснення якого було встановлене обмеження боржника у праві виїзду за кордон, що, власне, виключає наявність правової підстави для такого обмеження.

Понад те, з наданих органом ДВС матеріалів випливає, що у 2012-2013 роках ОСОБА_1 офіційно перебував у трудових відносинах із приватними підприємцем ОСОБА_4, трудові відносини були припинені 29.03.2013, а 01.08.2012 держвиконавцем зверталося стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника шляхом відрахування 40% зарплати. Ця обставина є істотною в контексті оцінки дій боржника щодо виконання рішення суду, свідчить про відсутність підстав для твердження про ухилення від такого виконання, проте, була замовчана держвиконавцем у поданні до суду, що перекрутило дійсні обставини виконання рішення суду, а дані про ступінь виконання в такий спосіб рішення суду та реальну заборгованість за виконавчим листом взагалі не були суду повідомлені і надані.

Відтак, подання є необґрунтованим, а суд порушив вимоги закону і не вмотивував належним чином свого рішення. Окрім цього, всупереч правилам, установленим ст.ст. 13, 27, 222, ст. 292 ч. 2, ст. 293 ч. 1 п. 24-1, ст. 377-1 ЦПК України у відповідній редакції, суд першої інстанції, розглянувши подання держвиконавця та постановивши за результатом розгляду ухвалу, якою обмежив право пересування боржника, не направив йому копію ухвали, чим позбавив можливості реалізувати право на її оскарження. Доводи апелянта про обізнаність із фактом постановлення оскаржуваної ухвали лише в липні 2017 року не спростовані та не суперечать обставинам і матеріалам справи.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу в редакції на час вирішення подання судом першої інстанції (відповідно, ст.ст. 12, 13, 76-81, 263-265 чинної редакції ЦПК України) щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Хустського районного суду від 24 квітня 2013 року скасувати, у задоволенні подання старшого державного виконавця Районного відділу державної виконавчої служби Хустського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 18 січня 2018 року.

Судді