Справа № 161/1256/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/54/18 Категорія: 27 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2018 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсною додаткової угоди до іпотечного договору, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

27 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є предметом Договору іпотеки, укладеного між нею та відповідачем 13 березня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ковальчук Л.С.. Додатковою угодою №1 від 08 серпня 2008 року до вказаного Договору іпотеки визначаються його істотні умови, зокрема, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та обов'язок іпотекодавця відповідати за простроченими кредитними зобов'язаннями в розмірі до 80 000,00 доларів США. Зазначає, що ксерокопія Додаткової угоди №1 до Іпотечного договору не схожа на документ, на якому вона проставляла свій власноручний підпис, вона не пам'ятає підписання угоди з такими істотними умовами. Більше того, в даній угоді в графі «Іпотекодавець» міститься підпис, який візуально не схожий на її власний підпис. Вказана обставина, на її думку, є підставою для визнання недійсною Додаткової угоди, як оспорюваного правочину. Крім того, вказує, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, постійно проживає її дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На дату укладення спірного правочину дитина теж проживала в цій квартирі, оскільки вона є їхнім єдиними місцем проживання. Вважає, що оспорювана Додаткова угода №1 грубо порушує права її малолітньої дочки та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки була укладена без попереднього дозволу органів опіки та піклування. В свою чергу, вона не зверталась до органів опіки та піклування за згодою на укладення оспорюваної Додаткової угоди №1, бо не була її учасником та стороною. За таких обставин, передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, договір іпотеки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому на підставі 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права дитини.

Просила визнати недійсною Додаткову угоду №1 до Іпотечного договору, посвідченого 13 березня 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ковальчук Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 409, що датована 08 серпня 2008 року, зареєстрована в реєстрі № 2275, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до іпотечного договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, покликаючись на недослідження істотних обставин справи, порушення та невірне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк»» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 078-22-08/07, відповідно до умов якого останній отримав кошти у сумі 40000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення 12 березня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором, 13 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку було передано чотирикімнатну квартиру загальною площею 79,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковою угодою № 1 від 08 серпня 2008 року до Іпотечного договору сторони домовились про наступне: пункт 1.2 статті 1 Іпотечного договору викласти в наступній редакції: «вартість Предмету іпотеки за згодою сторін становить 520860,00 грн., що за офіційним курсом на дату укладення цієї Додаткової угоди становить 10504,64 доларів США»; підпункти 1.4.1, 1.4.2 пункту 1.4 статті 1 Іпотечного договору викласти в такій редакції: «1.4.1 повернення позичальником кредиту в сумі 80000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 12 березня 2022 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене Основне зобов'язання; 1.4.2 сплата процентів за користування кредитом у розмірі 14,0 % річних в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене Основне зобов'язання» (а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 25 вересня 2015 року ОСОБА_2 змінила прізвище, власне ім'я на ОСОБА_2, про що зроблено відповідний актовий запис №86 (а.с.9).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою Цивільного кодексу України (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись з позовом до суду, однією з підстав недійсності додаткової угоди позивач зазначала, що вказану угоду вона не підписувала.

Як вбачається з Висновку експерта № 140 від 07 червня 2017 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної в даній справі, підпис від імені ОСОБА_2 в розділі «сторона 2 Іпотекодавець ОСОБА_2» Додаткової угоди №1 до іпотечного договору від 08 серпня 2008 року - виконаний ОСОБА_2 (а.с.86-89).

Даним висновком експерта спростовуються твердження позивача про непідписання нею оспорюваної Додаткової угоди № 1 до іпотечного договору.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, посилання позивача, як на підставу своїх позовних вимог, про те, що вона не підписувала Додаткову угоду №1 до іпотечного договору від 08 серпня 2008 року, є недоведеними та безпідставними.

Крім того, позивач просила визнати Додаткову угоду №1 до іпотечного договору недійсною з тих підстав, що укладення Іпотечного договору та Додаткової угоди №1 до нього відбулося без попередньої згоди органу опіки та піклування, оскільки на час укладення даних правочинів в квартирі, яка є предметом іпотеки, проживала її малолітня дочка.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої(неповнолітньої) дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такі правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 20 січня 2016року в справі № 6-2940цс15.

У справі, яка розглядається, позивач не заявляє позовних вимог щодо визнання недійсним самого Договору іпотеки, а просить визнати недійсною Додаткову угоду №1 до Іпотечного договору, уладення якої не могло призвести до звуження обсягу вже існуючих майнових прав малолітньої дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини на час укладення оспорюваного правочину, оскільки житло, користування яким має право малолітня дитина, передавалося в іпотеку відповідно до договору іпотеки, а не додаткової угоди № 1 до іпотечного договору

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсною Додаткової угоди №1 до Іпотечного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно оцінено як належний та допустимий доказ висновок судово- почеркознавчої експертизи та відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення повторної експертизи, оскільки даний висновок є неповним та нечітким, проведений не уповноваженою установою не заслуговують на увагу виходячи знаступного.

Судово-почеркознавча експертиза була призначена ухвалою суду та проведена у відповідності до вимог ст.ст .143, 144, 147 ЦПК України(в редакції чинній на час призначення та проведення експертизи) та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за №705/3145.

У відповідності до вимог п. 2 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 на експертизу судом були надані вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису особи, яка ідентифікується, - позивача ОСОБА_2

При призначенні експертизи експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов'язків.

Експерт ОСОБА_6 має кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 1.1. Дослідження почерку і підписів, свідоцтво НОМЕР_2, видане ЕКК МВС України 14.05.2005, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта НОМЕР_3, видане ЕКК МВС України 25.10.2013.

Висновок експерта в даній справі є повним та ясним.

Разом з тим, в силу вимог ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом в даній справі не є обов'язковим.

Таким чином підстави для призначення повторної судової почеркознавчої експертизи за клопотанням позивача відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності оспорюваного правочину з підстав відсутності дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину є власним тлумаченням особою, яка подала апеляційну скаргу норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.02.2007 року № 119-1, від 01.04.2008 року № 216-2 наданий дозвіл позивачу на заставу квартири за адресою: АДРЕСА_1, яке прийняте відповідно до поданої нею заяви(а.с. 50, 51, 60).

Разом з тим, передача в іпотеку квартири відбувалась на підставі укладеного договору іпотеки від 13 березня 2007 року, який позивачем не оспорюється.

Таким чином, докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову в позові ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді