КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/740/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня2018 року місто Київ

справа № 754/14920/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., повний текст складено 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила:

припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

визнати за неюправо власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

стягнути з неїна користь ОСОБА_1 285438 грн. компенсації за відступлення 1/2 частини квартири АДРЕСА_1шляхом перерахування з депозитного рахунку Деснянського районного суду міста Києва грошових коштів;

стягнути з ОСОБА_1на її користь судові витрати у розмірі 14699,38 грн.;

повернути їй надлишок сплаченого судового збору у розмірі 145,62 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору дарування від 17 липня 2015 року, інша 1/2 частина квартири належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 лютого 2010 року.

Вказувала, що вона з моменту виникнення у неї права власності на квартиру неодноразово в усному порядку зверталась до відповідача, яка є її тіткою по батьківській лінії, з проханням надати ключі від квартири та визначити порядок володіння та користування квартирою. Однак,врегулювати дане питання не вдалося.

Зазначала, що 08 листопада 2016 року вона направила на адресу відповідачалист, в якому запропонувала купити у неї 1/2 частину квартири за 300000 грн., однак, відповіді на свій лист не тримала.

Посилалася на те, що квартира є неподільною річчю, вільне володіння і користування нею єнеможливим, припинення права власності відповідачки на 1/2 частину квартири з виплатою на її користь грошової компенсації не завдасть їй шкоди, оскільки у квартирі вона не проживає, а здає її в оренду, житлом забезпечена, а вонамає намір використовувати квартиру для власного проживання, так як іншого житла не має.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 285438 грн., які відповідно до квитанції №0.0..1 від 18 травня 2018 року зберігаються на депозитному рахунку Десянського районного суду міста Києва - компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у зв'язку з розглядом справи у розмірі 14699,38 грн.

Повернуто ОСОБА_2 надлишок сплаченого за квитанцією №139 від 26 листопада 2016 року судового збору у сумі 145,62 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції дав хибну оцінку листам від 22 липня 2016року, 29 серпня 2016 року, 23 вересня 2016року, як доказам того, що вона перешкоджає позивачу користуватись її майном.

Вважає вказані листи безглуздими, оскільки вони були штучно створені самим позивачем з метою заволодіння всієї квартирою яка дісталась їй у спадщину від батьків.

Вказувала, що суд не взяв до уваги того, що позивач не несла будь-яких витрат зі сплати житлово-комунальних послуг за квартиру, всі витрати по утриманню квартири протягом 8 років несла вона.

Зазначала, що суд не надав оцінки тому факту, що позивач не заявляла вимогу про зняття її з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1, що дає їй право в подальшому проживати (користуватися) квартирою разом з позивачем.

Посилалася на те, що позивач жодним чином не довела винятковість своїх обставин та суспільної необхідності, які дають право позбавити особу права власності проти її волі.

Вказувала на те, що суд не врахував ту обставину, що компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Від позивача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1, в якому остання проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники позивача проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 17 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С.А., зареєстрованого в реєстрі за №1902.

Власником іншої 1/2 частини квартири є відповідач по справіОСОБА_1., що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 лютого 2010 року.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з 22 червня 2016 року.

Квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, загальна площа 39,30 кв.м, житлова площа 17,80 кв.м.

Позивач вказувала, що з моменту виникнення у неї права власності на вказану квартиру вона неодноразово зверталась до ОСОБА_1, яка є її тіткою, з проханням надати ключі від квартири та визначити порядок володіння та користування квартирою. Однак, остання у добровільному порядку відмовилася врегулювати питання визначення порядку володіння та користування спірним житловим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зверталась до відповідача з письмовими листами від 22 липня 2016 року, 29 серпня 2016 року, 23 вересня 2016 року, в яких просила ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у здійсненні нею прав володіння і користування квартирою, а саме надати їй екземпляр ключів від вхідних дверей квартири; від вхідних дверей загального коридору; від вхідних дверей в під'їзд; від поштової скриньки.

Вказані листи були отримані відповідачем, однак залишились без відповіді.

При цьому, в апеляційній скаргі сама відповідач не заперечувала, що вона отримувала листи від позивача, однак залишила їх без відповіді.

Позивач з приводу чинення їй перешкод з боку відповідача щодо користування квартирою зверталася також з заявою до Деснянського управління поліції Національної поліції в місті Києві.

Деснянське управління поліції Національної поліції в місті Києві листом від 18 листопада 2016 року №16064/125/49-2016 роз'яснило позивачу, що відносини, які виникли у неї з ОСОБА_1 носять цивільно-правовий характер та до компетенції поліції не відносяться, а розглядаються в суді в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 листопада 2016 року позивач направила на адресу відповідача лист, в якому запропонувала викупити у неї 1/2 частину квартири за 300000 грн., однак, відповіді на свій лист не отримала.

Представником позивача у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року призначено по справі судову оціночно-будівельну експертизу.

З висновку судового експерта №SЕ/01/1704-09 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 20 серпня 2017 року вбачається, що у зв'язку з:

- невеликою часткою в одиницях площі, яка складає 19,65 кв.м, що недостатньо для влаштування окремої однокімнатної квартири, у відповідності до п.2.22, п.2.23 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»;

- малою загальною площею квартири №17, яка становить 39,30 кв.м, що унеможливлює влаштування двох окремих квартир площами не менше 30 кв.м кожна, у відповідності до п.2.22, п.2.23 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»;

- конструктивними особливостями багатоповерхового житлового будинку, в якому розташована квартира №17, які фактично унеможливлюють влаштування додаткового санвузлу, оскільки згідно з п.2.28 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» розташування санвузлів над кухнями та житловими кімнатами не допускається;

виділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_1не вбачається за можливе.

Ринкова вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_1визначена за порівняльним методичним підходом та складає 285438 грн.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Згідно з ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81ск11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14.

В ст.183 ЦК України закріплено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати ї цільового призначення.

З аналізу ч.2 ст.365 ЦК України випливає, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно лише довести обставини, передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України, й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду.

Крім того, у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) в справі «Андрій Руденко проти України» №35041/05 установлено порушення національними судами ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлено ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки у спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою стороною.

Позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції на виконання ч.2 ст.365 ЦК України було внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі 285438 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не можуть досягти згоди щодо спільного володіння і користування майном, оскільки як вказувала позивач відповідач не надає їй доступ до спірної квартири, не надає ключі від квартири з приводу чого вона зверталася до органів поліції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача пояснив, що його довірителька не має можливості викупити у позивача 1/2 частину спірної квартири, оскільки є пенсіонеркою та не має відповідних коштів.

При цьому, сама ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1не проживає та здає її в оренду без погодження з позивачем.

В суді першої інстанції відповідач зазначала, що вона проживає в іншій належній їй квартирі.

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину від 10 квітня 2008 року відповідачє власником 1/3 частини квартириза адресою: АДРЕСА_2.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказувала, що окрім 1/2 частини спірної квартири іншого житла вона не має, а відтак має намір використовувати квартиру для власного проживання.

З матеріалів справи вбачається, що поділ квартири, з врахуванням належних сторонам часток технічно неможливий.

Оскільки судом першої інстанції було вірно встановлено, що реальний виділ 1/2 частини спірної однокімнатної квартири та спільне володіння і користування майном між сторонами є неможливим, а припинення права власності відповідача на 1/2 частину квартири у даному випадку не завдасть останній істотної шкоди, у зв'язку з перебуванням у її власності іншого житла, а тому суд першої інстанції з урахуванням встановлених у справі обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ст.365 ЦК України підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що позивач не несла будь-яких витрат зі сплати житлово-комунальних послуг за квартиру, всі витрати по утриманню квартири протягом 8 років несла лише вона, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не є предметом даного спору та відповідач не позбавлена можливості звернутися з відповідним позовом до ОСОБА_2 про стягнення понесених нею витрат на утримання спірного майна та стягнення коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги.

Крім того, несплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги за спірну квартиру не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з урахуванням того, що ст.365 ЦК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких може бути припинено право власності.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вирішення спору між співвласниками квартири щодо розпорядження чи користування майном шляхом присудження грошової компенсації за частку у спільній власності не можна розглядати як неправомірне позбавлення права власності, оскільки частку неможливо виділити або поділити майно в натурі та неможливо спільно користуватися однокімнатною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не застосовано ст.364 ЦК України, згідно якої компенсація співвласникові може бути надана лише за його згоди, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана норма спірні правовідносини не регулює.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді представник апелянта не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: