АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/13545/17

Провадження № 22-ц/787/1282/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Харечко С.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 14 травня 2018 року

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - адвоката Білоус А.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (надалі ПАТ КБ "Приватбанк") звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення, в якому просить суд, виселити громадян: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.н. та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову вказують, що 17.10.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 49,90 кв.м., житловою площею 26,90 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 13.03.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 2296. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. (надалі - Відповідачі), які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири, загальною площею 49.90 кв.м., житловою площею 26.90 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 адже на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ст. 114 Житлового кодексу УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести Відповідачів.

Покликаючись на вимоги ст.40 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якого звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Зазначають, що відповідачем було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були проігноровані та нерухомість не була передана ПАТ КБ «ПриватБанк» у вільне користування. Просять виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований в: АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ПАТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Білоус А.В.вказує на незаконність рішення суду першої інстанції., вважає, що при його ухваленні судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи.

Вказує на те, що ч.1 ст. 114 ЖК України містить перелік громадян, яким повинно бути надано інше жиле приміщення і в даному переліку відсутні особи, відносно яких ухвалені рішення про звернення стягнення на нерухоме майно та яким має надаватись інше постійне житло.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Однак, надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради, натомість судом першої інстанції не з'ясовано до чиєї компетенції, належить право надавати житло у разу виселення відповідачів; не перевірено, чи відсутні вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у м. Рівне.

Зазначає, що в ході судового розгляду справи ці питання взагалі не порушувались та не було встановлено наявність іншого майна у відповідачів, а також не було встановлено, чи належать відповідачі до категорії таких осіб, яким при виселенні обов'язково повинно бути надане інше жиле приміщення. відповідно до ст.114 ЖК України та не з'ясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача.

Крім того, ПАТ КБ "ПриватБанк" звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України на кредитора не покладено обов'язок за власний рахунок надання житла боржнику, який підлягає виселенню з предмета іпотеки. Позивачем не порушено вказану вище норму матеріального права, а тому ч.2 ст. 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Вважає, що при вирішенні спорів за подібних правовідносин, суди повинні керуватись положеннями Глави 6 ЖК Української РСР, яка регламентує користування житловими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та виселення з них (ст.ст.150-174 вказаного Кодексу) та яка не містить обмежень щодо розпорядження власниками житлом, яке є їх власністю, також не містить обмежень щодо їх виселення у разі звернення стягнення на їхнє приватне житло, у разі неналежного виконання грошового зобов'язання, забезпеченого цим житлом.

У встановлений судом апеляційної інстанції час відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Повноважний представник ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник і ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 було укладено Кредитний договір № ROZ0GA00000768, згідно якого було отримано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 46 600 доларів США строком повернення до 13 березня 2023 року (а.с.5).

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за Кредитним договором, 13 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_5 укладено Договір іпотеки № ROZ0GA00000768, згідно умов якого останні надали в іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_2 яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 28 грудня 2000 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради (п.33.3).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71082373 від 21.10.2016 року вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Бондар Іриною Михайлівною 17.10.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., яка знаходиться в . АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2016 року встановлено, що в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка не була придбана за рахунок отриманих у 2008 році ОСОБА_8 кредитних коштів згідно Кредитного договору, а є власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2000 року, що стверджується Свідоцтвом про право власності на житло виданого Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради 28 грудня 2000 року № 400. Квартира зареєстрована Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної сумісної власності і записана в реєстровану книгу за №181-17-49877.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, достовірно встановлено, що квартира, яка розташована в АДРЕСА_2 та яка відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 була передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено ЗУ «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 ЗУ «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 ЗУ «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за кредитні кошти, і виселення відповідачів неможливе без надання їм іншого житлового приміщення.

Обставини, на які покликається представник банку в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують. При дослідженні матеріалів справи та встановленні характеру правовідносин між сторонами у справі, визначенні способу їх правового регулювання, судом першої інстанції були дотримані норми як матеріального так процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки про необхідність відмови в позові банку.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - адвоката Білоус А.В. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків