Справа № 442/3764/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/6577/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Ванівського О.М., Левика Я.А.,

секретар Іванова О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ТОВ «Український центр енергоремонт» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

22 травня 2017 року позивачі звернулися в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилалися на те, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2015 року за ними визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, також рішенням від 20.12.2016 року Дрогобицької міської ради про надання гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 в спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1137 га та 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 Згідно договору купівлі-продажу виробничих будівель від 29.11.2007 року ВАТ «Львівенергоремонт» передав, а ТзОВ «Український центр енергоремонт» прийняв у власність виробничі будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 1,470 кв.м за адресою: АДРЕСА_2, на цій земельній ділянці з 29.11.2007 року по даний час у санітарній зоні території підприємства ТзОВ «Українського центру енергоремонт» знаходиться житловий будинок у якому вони постійно проживають. Відповідач ТзОВ «Український центр енергоремонт», купляючи 29.11.2007 року у ВАТ «Львівенергоремонт» виробничі будівлі на АДРЕСА_2 явно усвідомлював, що на території підприємства ТзОВ «Українського центру енергоремонт» у санітарній зоні знаходиться їх житловий будинок, що виробнича діяльність відповідача ТзОВ «УЦЕ» явно роками і на даний час негативно впливає на стан здоров'я та нормальну життєву діяльність позивачів, проте відповідач свідомо не вживає необхідні заходи щодо відмежування житлового будинку огорожею від території підприємства ТзОВ «УЦЕ». Позивачі зазначали, що їхні неодноразові усні та письмові звернення до відповідача відмежувати відповідною огорожею житловий будинок від території підприємства у добровільному порядку, належних позитивних результатів не дали, всі їхні звернення залишилися без задоволення, не зважаючи на те, факт того, що з вище зазначеного часу по даний час з явної вини відповідача їхній житловий будинок, у якому вони постійно проживають з 29.11.2007 року і по даний час знаходиться у санітарній зоні території підприємства. Відповідач роками не вживає необхідні заходи реагування щодо обов'язкового відмежування огорожею житлового будинку з санітарної зони території підприємства, не хоче прибрати з земельної ділянки площею 0,1137 га усі бетонні плити та будівельні відходи, які відповідач умисно роками навозив на вище зазначену земельну ділянку, не хоче викорчовувати пеньки фруктових дерев, які були протиправно порізані відповідачем ТзОВ «УЦЕ» на земельній ділянці площею 0,1137 га. З 29.11.2007 року і по даний час до їхнього будинку вільно зайти і вийти неможливо, так як існує прохідна система, прохід до житлового будинку здійснюється тільки через прохідну підприємства ТзОВ «УЦЕ» із супроводом до житлового будинку осіб, які їх відвідують, тощо. Відповідач свідомо не хоче робити їм окрему дорогу заїзд-виїзд, прохід-вихід до житлового будинку. З врахуванням наведеного, вважають, що відповідач такими своїми діями завдає їм моральну шкоду.

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги подані письмові докази, які мали значення для вирішення даної справи. Зазначає, що з 25 травня 2005 року та по даний час ВАТ «Львівенергоремонт» умисно не виконує рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2005 року та від 28 лютого 2006 року, яким ВАТ «Львівенергоремонт» зобов'язано надати позивачам благоустроєне жиле приміщення загальною площею не меншою за ту, яку вони займали. Стверджує, що згідно договору купівлі-продажу від 29 листопада 2007 року ТзОВ «Український центр енергоремонт» купило у ВАТ «Львівенергоремонт» виробничі будівлі, що знаходяться на АДРЕСА_2, а земельна ділянка, на якій такі розташовані передана ТзОВ «Український центр енергоремонт» в оренду. Звертає увагу на те, що з 29 листопада 2007 року по даний час житловий будинок, у якому проживають позивачі знаходиться в санітарній зоні на території ТзОВ «Український центр енергоремонт». Посилається на те, що Дрогобицька міська рада 16 лютого 2011 року в рішенні № 95 зменшила площу зазначеної земельної ділянки, чим порушила права та свободи позивачів. Зазначає, що відповідач надав позивачам гарантійний лист від 31 травня 2016 року за № 77, згідно якого ТзОВ «Український центр енергоремонт» гарантував, що у червні 2016 року на межі орендованої земельної ділянки та житлового будинку позивачів буде встановлено паркан, яким територія житлового будинку буде відмежована від території ТзОВ «Український центр енергоремонт», однак зазначену гарантію відповідач не виконав. Стверджує, що вказані обставини та докази на їх підтвердження судом першої інстанції не було взято до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено такі обставини.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2015 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2.

Рішенням Дрогобицької міської ради від 20.12.2016 року надано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1137 га та 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували право власності на вказаний будинок та земельні ділянки. (а.с.10-12)

Згідно договору купівлі-продажу виробничих будівель від 29.11.2007 року ВАТ «Львівенергоремонт» передав, а ТзОВ «Український центр енергоремонт» прийняв у власність виробничі будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 1,470 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до договору оренди від 27 квітня 2016 року земельна ділянка площею 13047 кв.м на АДРЕСА_2 надана в оренду ТзОВ «Український центр енергоремонт». (а.с.44)

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При розгляді справи в суді першої інстанції суд керувався нормами ЦПК України в редакції 2004 року, на відповідність яким перевіряється судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення.

Згідно з ст. 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову правильно виходив з того, що позивачами не надано доказів на підтвердження позовних вимог а відтак, обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, матеріалами справи стверджується, що позивачами суду не подано жодного доказу на підтвердження перебування на земельних ділянках позивачів бетонних плит, будівельного сміття, а також на підтвердження знищення дерев.

Також безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що з 25 травня 2005 року відповідач по справі умисно не виконує рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2005 року та від 28 лютого 2006 року, яким ВАТ «Львівенергоремонт» зобов'язано надати позивачам благоустроєне жиле приміщення загальною площею не меншою за ту, яку вони займали, оскільки цими судовими рішеннями на ТзОВ «Український центр енергоремонт» жодних обов»язків не покладалось (а.с.65-67).

Крім того, відповідно до положень ст.108 ЗК України випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Згідно з положеннями ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Спільні межові споруди використовується згідно із положенням глави 26 ЦК України "Право спільної власності".

Вищевказаними положеннями закону не визначено обов»язок суміжних землекористувачів виготовлення межових споруд, облаштування для інших осіб проходів та проїздів.

А відтак підстав для покладення на відповідача вказаних обов»язків суд не мав.

Посилання в апеляційній скарзі на лист відповідача по справі від 31.05.2016 року (а.с.25) не може прийматись до уваги, оскільки з підстав невиконання зобов»язань за цим листом, позов не подавався (а.с. 3).

Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності вини відповідача та відсутності ознаки протиправності його дій.

Так, матеріалами справи стверджується, що позивачами не подано жодного доказу на підтвердження порушення охоронюваних законом їхніх прав.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом норм матеріального і процесуального права, такі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Так як судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.381 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.02.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Ванівський О.М.

Левик Я.А.