Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 304/530/15-ц

провадження № 61-191 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року у складі судді Шешені М. О. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року у складі суддів: Боднар О. В., Мацунича М. В., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що при укладенні кредитного договору йому, як споживачу банківських послуг, банком у письмовій формі не було надано інформації про умови кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування; вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб: страховиків, оцінювачів, реєстраторів тощо). Унаслідок укладення кредитного договору виник дисбаланс прав та зобов'язань між банком та споживачем банківських послуг.

Банк не перерахував позивачу кредитні кошти в порядку, передбаченому пунктом 6.1 кредитного договору. Перед укладенням договорів іпотеки не було отримано нотаріальної згоди другого із подружжя відповідно до статті 278 ЦК України та частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку», оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, була набута за період перебування у шлюбі.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив на підставі статті 215 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсними, укладені між ним та відповідачем, кредитний договір та договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, кредитний договір та договір іпотеки від 15 вересня 2008 року.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перед укладенням сторонами кредитних договорів відповідач у письмовій формі надав позивачу в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, що підтвердив позичальник своїм підписом на кредитних договорах та додатках до них; на момент укладення кредитних договорів позивач не навів жодних зауважень щодо їх змісту, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договорами, регулярно сплачуючи платежі, що підтвердив представник позивача, надавши реєстри сплачених коштів на виконання кредитних договорів.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з'ясував характер спірних правовідносин, а також тим, що у разі незгоди з умовами кредитних договорів ОСОБА_4 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом позивач не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не з'ясовано всіх обставин, на які посилається позивач, зокрема, чи було надано позивачу повну інформацію про умови кредитування до підписання кредитного договору, чи було банком виконано обов'язок з перерахунку коштів на рахунок позивача, не враховано відсутності згоди дружини на укладення договору іпотеки та не наведено мотивів неприйняття правових позиції Верховного Суду України, викладених в аналогічних справах.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

2 січня 2018 року вказана вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом установлено, що 27 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 014/4080/82/37540, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 14 994,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 14 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту - 26 грудня 2017 року.

15 вересня 2008 року між цими ж сторонами був укладений кредитний договір № 014/4080/82/40527, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 6 120,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 14,85 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту - 15 вересня 2016 року.

Невід'ємними частинами кредитних договорів є додатки до нього: № 1 - Умови кредитування за програмою «Кредит під заставу нерухомості» у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», № 2 - сукупна вартість кредиту, які підписані позичальником.

З метою часткового забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, 27 грудня 2007 року та 15 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель), ОСОБА_4 (іпотекодавцем), ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (майнові поручителі) були укладені договори іпотеки № № 014/4080/82/37540, 014/4080/82/40527, предметом яких є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю та майновим поручителям на праві спільної сумісної власності.

Представником позивача були надані реєстри коштів, у яких відображено дати та розмір сплачених позивачем коштів з моменту укладення кредитних договорів і до січня 2015 року.

Розділом 15 кредитних договорів передбачено, що позичальник засвідчує та гарантує, що він має необхідний обсяг правоздатності та дієздатності для укладення та виконання цих договорів, володіє достатнім рівнем платоспроможності та кредитоспроможності, укладення та виконання цих договорів не суперечить жодним положенням договорів, укладених позичальником з іншими особами або положенням інших правочинів, дія яких поширюється на позичальника; усвідомлює та гарантує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам (інтересам його сім'ї), є розумними та справедливими.

У додатку № 2 до кредитних договорів визначена сукупна вартість кредиту, зокрема, сума та валюта кредиту, вартість заставного майна, строк на якій надано кредит, розмір відсоткової ставки, комісії за користування кредитом, розмір щомісячного платежу та форма погашення (рівними платежами), загальна сума відсотків та страхових платежів за період користування кредитом; визначений розмір платежів за послуги третіх осіб (страхування життя, нерухомості, експертна оцінка нерухомості, послуги нотаріуса).

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, чинного на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п'ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення договорів).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, а також невиконання банком свого зобов'язання з перерахунку кредитних коштів спростовуються встановленими у справі обставинами.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо відсутності згоди іншого з подружжя на укладення договорів іпотеки, оскільки договори укладені між усіма співвласниками майна, у тому числі дружиною, підписані та нотаріально посвідчені, а позивачем не надано доказів того, що майно є спільним сумісним майном подружжя, а також того, що той з подружжя, який укладав такі договори щодо спільного майна, чи третя особа - контрагент за такими договорами, діяли недобросовісно.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Частиною першою статті 219 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правових позицій Верховного Суду України в аналогічних справах є необґрунтованими, а зазначені позивачем у касаційній скарзі постанови Верховного Суду України ухвалені у справах з іншими фактичними обставинами.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з тих підстав, що вся інформація щодо істотних умов вищезазначених кредитних договорів міститься в самих текстах підписаних сторонами договорів, будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договорів або відмовитися від їх підписання у разі ненадання йому такої інформації, а також зі змісту цих кредитних договорів не вбачається умов, які за законом є несправедливими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик