Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1799/16-ц

провадження № 61-6706св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - Авдоніна Оксана Валеріївна,

відповідач - державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2014 року ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» не виплатив ОСОБА_3 усіх сум, належних їй при звільнення, а саме: інфляційних втрат у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати за період з вересня 2012 року до 17 липня 2015 року у сумі 21,22 грн, стягнутих на її користь на підставі судового рішення у справі № 202/5562/15-ц, та матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 328,30 грн, стягнутої на підставі судового рішення у справі № 202/10323/14-ц.

Із цих підстав позивач просила стягнути з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» середній заробіток за період з 31 грудня 2015 року до 06 квітня 2016 року у сумі 19 969,35 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19 969,35 грн. Стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виплатив ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди на підставі рішення суду та матеріальної допомоги на оздоровлення, тому є підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку виплати по день фактичного розрахунку.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року змінено в частині стягнутої суми середнього заробітку за затримку розрахунку. Зменшено розмір середнього заробітку за затримку розрахунку з 19 969,35 грн до 900,00 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції не врахував розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у пункті 20 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Зменшуючи розмір, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив з того, що присуджений судом розмір середнього заробітку за затримку розрахунку значно перевищує розмір невиплаченої суми.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення у справі № 202/2582/16-ц є преюдиційним під час розгляду цієї справи, а положення пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» застосовані судом неправильно, оскільки між сторонами не було спору про розмір належних до виплати сум. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що суд не обґрунтував суму середнього заробітку, присуджену на її користь.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, наказом від 18 серпня 2014 року № 576-о її звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року у справі № 202/5562/15-ц з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерств охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_3 стягнуто компенсацію втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у сумі 21,22 грн.

У справі № 202/10323/14-ц рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_3 стягнуто матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 328,30 грн.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача, нарахована на підставі статті 117 КЗпП України, підлягає зменшенню з урахуванням неістотності суми заборгованості (328,30 грн) та її неспівмірності порівняно з середнім заробітком позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами немає спору щодо розміру належних до виплати позивачу коштів, тому суд не мав підстав для зменшення суми середнього заробітку за затримку розрахунки при звільненні, не заслуговують на увагу, оскільки така заборгованість залишається несплаченою та до виконання ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року у справі № 202/10323/14-ц, не є безспірною, що не підміняє обов'язковість цього судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі № 202/5562/15-ц, є безпідставними, оскільки відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України (аналогічні положення містяться в частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року) зазначене судове рішення має преюдиційне значення лише щодо встановлених судом обставин у справі, а не висновків суду, з яких він виходив, вирішуючи спір.

Суди встановили, що ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» порушило строки виплати ОСОБА_3 компенсації втрати заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, що відповідає обставинам, встановленим під час розгляду справи № 202/5562/15-ц.

Крім того, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарги на те, що з вини відповідача їй не було виплачено відшкодування моральної шкоди, та істотність суми цієї заборгованості мало бути враховано при обрахунку середнього заробітку, є безпідставним, оскільки така виплата не є заробітною платою відповідно до статті 94 КЗпП України, не належала позивачу на момент звільнення та не підлягала виплаті у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому відповідач не може нести відповідальність за затримку її виплати, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик