Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2018 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Брагіній І.В.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,вселення у будинок,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 р.ОСОБА_1звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що з 21.12.2012 р.вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3,який помер 19.05.2017 р.

ОСОБА_3на праві власності належав житловий будинок за адресою м.Запоріжжя,вул.О.Анашкіна(колишня Епронівська),259,в який позивач вселилася як член сім*ї власника.

26.05.2017 р.позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3,яким спірний будинок спадкодавець заповів їй у цілому.Відповідач є повнолітнім,працездатним,тому згідно заповіту ОСОБА_3,позивач є єдиним власником спірного будинку.

З 22.05.2017 р.відповідач ОСОБА_2,скориставшись відсутністю позивача за місцем мешкання,змінив замки хвіртки у двір та в будинку, повідомивши,що не допустить її у будинок за жодних обставин,чим позивачу як власнику спірного будинку створені перешкоди у користуванні власністю.

Позивач просить суд з підстав,передбачених ст.383,391,1218,1223,1268,1296 ЦК України усунути перешкоди у користуванні власністю,вселити її у будинок за адресою м.Запоріжжя,вул.О.Анашкіна 259.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1позов підтримала у повному обсязі.Пояснила,що з 21.12.2012 р.перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3,разом вони проживали у будинку чоловіка за адресою м.Запоріжжя,вул.О.Анашкіна 259,куди у 2014 р.після звільнення з місць позбавлення волі вселився син її чоловіка-відповідач ОСОБА_2Ю.У 2017 р.відповідач викрав у її чоловіка документи на будинок,про що ОСОБА_3дізнався та з цих причин відносини між ним і відповідачем погіршилися,вони припинили спілкуватись.05.05.2017 р.ОСОБА_3склав заповіт на її користь,яким спірний будинок заповів їй в цілому,а 07.05.2017 р.ознайомив з заповітом відповідача ОСОБА_3 Д.Ю.19.05.2017 р.її чоловік помер,вранці 22.05.2017 р.вона з близькими поїхала на цвинтар та у церкву вшанувати померлого,скориставшись її відсутністю,відповідач ОСОБА_2змінив замки на хвіртці та у будинку,тому,коли вона повернулась в цей день до свого житла,не змогла у нього потрапити,викликала поліцію.Навіть після приїзду поліції відповідач не надав їй доступу у будинок,заявивши про намір і в подальшому не допускати її до спірного житла.26.05.2017 р.вона подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3на підставі заповіту,до складу спадщини входить спірний будинок,користуватись яким вона не може дотепер через перешкоди,створені відповідачем.Просила суд позов задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник позивача адвокат ОСОБА_4О.в судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя як законні та обґрунтовані.Посилався на те,що після смерті чоловіка ОСОБА_3позивач в силу заповіту останнього є єдиним власником спірного будинку,проте відповідач цього не визнає та позивача у будинок з 22.05.2017 р.не допускає,чим створив їй перешкоди у користуванні власністю,які просить суд усунути шляхом вселення ОСОБА_1В.у спірний будинок та покласти на відповідача судові витрати.

В процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_2та його представник адвокат ОСОБА_5повідомили суд про невизнання позову та оспорювання заповіту ОСОБА_3від 05.05.2017 р.в судовому порядку.

В судове засідання 15.01.2018 р.відповідач ОСОБА_2,представник відповідача адвокат ОСОБА_5повторно не з*явились,викликались шляхом вручення їм судових повісток.

Відповідач ОСОБА_2через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи з посланням на погіршення стану його здоров*я.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5подав засобом електронного зв*язку заяву про розгляд справи в судовому засіданні 15.01.2018 р.без його участі через зайнятість в іншому судовому процесі.

В судове засідання 02.10.2017 р.,08.12.2017 р.відповідач та його представник не з*явилися,що було підставою для відкладення розгляду справи.

Систематична неявка відповідача у судове засідання вказує на зловживання ним процесуальним правом,що спрямовано на безпідставне затягування розгляду справи.

Відповідно до ч.1,ч.3 п.1 ст.223 ЦПК України,неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови,що його належним чином повідомлено про дату,час і місце судового засідання,не перешкоджає розгляду справи по суті.Неявка в судове засідання учасника справи(його представника)без поважних причин або без повідомлення причин неявки є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника справи.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши позивача та його представника,допитавши свідка,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.1989 р.,посвідченого державним нотаріусом П*ятої Запорізької державної нотконтори р.за р№ 3-4157 ,ОСОБА_3 праві власності належав житловий будинок за адресою м.Запоріжжя,вул.О.Анашкіна(колишня вул.Епронівська)259.

З 21.12.2012 р.ОСОБА_3та Махно(дошлюбне прізвище Васильченко)Н.В.перебували у зареєстрованому шлюбі,про що надана копія свідоцтва про шлюб.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З наведеного суд встановив,що вселення позивача ОСОБА_1В.у спірний будинок відбулося як члена сім*ї власника,на законних підставах.

19.05.2017 р.помер ОСОБА_3,про що надана копія свідоцтва про смерть,відкрилася спадщина за заповітом від 05.05.2017 р.,яким спадкодавець заповів спірний будинок позивачці ОСОБА_1,про що надана копія заповіту та витяг про його реєстрацію у спадковому реєстрі приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6

26.05.2016 р.ОСОБА_1звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7О.з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3,на підставі її заяви була відкрита спадкова справа № 16 за 2017 р..про що надано повідомлення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7

Приймаючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1,суд виходить з наступного.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом ( частина перша статті 328 ЦК України),власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном,на свій розсуд(ст.317,319 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною пятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу відкриття спадщини.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Таким чином, позивач ОСОБА_1,яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3на підставаі заповіту,у встановленому законом порядку,з часу відкриття спадщини з 19.05.2017 р.є власником спірного будинку в цілому, має право володіти й користуватися ним, через відсутність реєстрації такого права лише обмежена у праві розпорядження належним їй майном.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

В судовому засіданні суд встановив,що з приводу спадкового майна,до складу якого входить спірний будинок,між сторонами виник спір,з цих причин відповідач перешкоджає позивачці користуватись будинком,з 22.05.2017 р.не допускає її до нього,ключі від будинку у позивача відсутні.

Такі висновки суду ґрунтуються на поясненнях позивача у судовому засіданні та показаннях свідка,яка підтвердила причини виникнення конфлікту між сторонами як спадкоємцями після смерті ОСОБА_3,створення позивачу з боку відповідачу перешкод у користуванні будинком та відсутність доступу до нього,неможливість вирішення спору між ними у позасудовий спосіб.

Свідок ОСОБА_8В.в суді показала,що вона є невісткою позивачки,за життя була знайома з її чоловіком ОСОБА_3,а коли той захворів,допомагала позивачці здійснювати за ним догляд. Позивачка з чоловіком проживали у приватному будинку останнього,де окремо від них жив відповідач-син ОСОБА_3Коли ОСОБА_3Ф.у травні 2017 р.помер,позивач з близькими поїхала на цвинтар та у церкву вшанувати померлого,скориставшись її відсутністю,відповідач ОСОБА_2змінив замки на хвіртці та у будинку,тому,коли позивач повернулась в цей день до свого житла,виявила,що замки змінені,від нових замків відповідач ключів їй не надав.З його слів було зрозуміло,що відповідач вважає позивачку сторонньою особою,якій він не дасть проживати у будинку та не допустить до нього.Не зважаючи на те,що у будинку знаходились речі позивачки,з метою не допустити по відношенню до неї насильницьких дій,позивачка не провокувала подальшого конфлікту,наразі мешкає у родині сина.

З наведеного суд встановив,що позивачу як власнику спірного будинку відповідачем створені перешкоди у володінні та користуванні власністю,позивач не має доступу до будинку,на який відповідач на час розгляду справи законних прав ані як співвласник,ані як спадкоємець,не має.

Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник має право на реалізацію встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України,що,поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.)

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками,ані територією,втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення,чого у даній справі відносно позивача не встановлено,а відтак,немає законних підстав для позбавлення позивача як власника житла права на користування ним.

Діями відповідача порушуються права позивача на володіння та користування власністю,оспорювання ним в судовому порядку заповіту ОСОБА_3не надає його діям законного підґрунтя,оскільки на час розгляду даної справи заповіт ОСОБА_3Ф.є чинним.

Крім того,навіть за умови визнання судом заповіту ОСОБА_1недійсним,позивач ОСОБА_1не втрачає право власності на відповідну частину спірного будинку та право користування спірним будинком як спадкоємиця ОСОБА_3за законом першої черги.

Позивачем обраний спосіб захисту своїх прав шляхом вселення у спірний будинок,що відповідає змісту ст.16 ЦК України та є адекватним змісту порушення.

Аналізуючи наведене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову про вселення позивача у спірний будинок,позов про це задовольняє.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,при вирішенні питання про розподіл судових витрат,суд враховує наступне.

Відповідач не вживав заходів для досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом,що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав власника.

При зверненні до суду з позовом,позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 640 гр.,про що надана квитанція.

На підставі договору про надання правової допомоги від 23.06.2017 р.,укладеного між ОСОБА_1та адвокатом ОСОБА_4,позивачем понесені витрати на надання фахової правової допомоги у розмірі 3700 гр.,про що надані розрахунок вартості послуг адвоката та квитанція до прибуткового касового ордера б/н від 15.01.2018 р.про внесення готівкою гонорару адвокату.

Ці витрати відповідно до ст.133 ЦПК України є судовими витратами та пов*язані з розглядом даної справи.

При задоволенні позову у повному обсязі суд стягує з відповідача ОСОБА_2на користь позивача ОСОБА_1 суму 4340 гр.(з розрахунку 640 гр.+3700 гр.)як компенсацію судових витрат у повному обсязі.

На підставі ст.156,157 ЖК України,ст.317,383,391,1223,1268,1296 ЦК України, ст.12,13,76,81,141,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю та вселити ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1,у житловий будинок № 259 по вулиці Олександра Анашкіна(колишня вулиця Епронівська)в м.Запоріжжі.

Стягнути з ОСОБА_2 ,РНОКПП НОМЕР_1,на користь ОСОБА_1,06.10.1972 р.н,витрати по оплаті судового збору у розмірі 640(шістсот сорок)гр.,витрати на правову допомогу у розмірі 3700(три тисячі сімсот)гр.,а всього стягнути 4 340(чотири тисячі триста сорок)гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної части рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Ю.А.Галущенко