ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 641/4240/18

Провадження № 22-ц/818/1234/18

21 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Литвин О.Б.

учасники справи :

скаржник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - ОСОБА_2,

Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3

на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2018 року (суддя Курганникова О.А.)

по цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції Безюкіної Марини Олександрівни, заінтересовані особи- ОСОБА_2, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, -

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із скаргою на постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ»янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ - Безюкіної М.О.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.02.2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 128 584,00 грн., 3% річних - 7 715, 00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1285, 84грн, витрати на інфляційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.

У справі виданий виконавчий лист, який на думку скаржника, не відповідає діючим вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» і не міг бути прийнятий до примусового виконання. У виконавчому листі не зазначений її ідентифікаційний номер, а також ідентифікаційний номер стягувача ОСОБА_2 Крім того, у виконавчому листі зазначений строк пред'явлення до виконання 1рік. Однак даний виконавчий лист, на її погляд, пред'явлений з пропуском цього строку.

В судовому засіданні представник скаржника підтримала вимоги скарги та просила суд її задовольнити.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 заперечували проти задоволення скарги в повному обсязі.

Заінтересована особа - державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ Костюченко О.О. заперечував проти задоволення скарги в повному обсязі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що виконавчий документ не відповідає вимогам передбаченим ЗУ «Про виконавче провадження», в ньому не зазначено реєстрацій номер облікової картки платника податків боржника, а також невірно зазначено строк пред'явлення виконавчого листа до примусового виконання. Тому державний виконавець неправомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження чим і порушив її права.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов'язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Крім того, у своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суду з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.02.2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 128 584,00 грн., 3% річних - 7 715, 00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1285, 84грн, витрати на інфляційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.

13.09.2012 року був виданий виконавчий лист, строк пред'явлення до виконання якого 1 рік. У встановленому законом порядку було відкрито виконавче провадження.

11.02.2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 11.05.2018 року було вдруге відкрито провадження за виконавчим листом №2-3238/2011 від 13.09.2012 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що стягувачем пропущено строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, судовою колегією не приймається.

За ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Частиною п'ятою передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» (№ 1404-19), виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не пропустила строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, який було перервано пред'явленням виконавчого документа до виконання, оскільки у разі повернення виконавчого документа стягувачу, у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Жодних доказів пропуску стягувачем вказаного строку боржником не надано.

Щодо посилання суду в своїй ухвалі на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14 про те, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника та стягувача не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, судова колегія також погоджується з вказаними висновками, оскільки вони були висловлені з урахуванням закону, який діяв на час видачі виконавчого документа.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3

Підстав для скасування ухвали суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко