Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/36150/15-ц
Номер провадження 22-ц/824/255/2018
Головуючий у суді першої інстанції К.О. Москаленко
Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
13 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 757/36150/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Міністерство соціальної політики України

відповідач Управління державної казначейської служби України у Печерському

районі міста Києва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 рокуухвалене у складі судді Москаленко К.О. в приміщенні Печерськогорайонного суду м.Києва, о 19 год. 57 хв., повне рішення складено 23 квітня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Міністерства соціальної політики України, Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення невиплачених грошових коштів (відпускних) та компенсацію моральної шкоди, мотивованою тим, що 28.05.1993 він був переведений в цех №60 на посаду інженера 2-ої категорії в Український державний інститут скла м. Костянтинівки згідно Наказу №241 від 31.05.1993 з посадовим окладом в три рази меншим від мінімальної заробітної плати. 28.09.2000 його звільнили з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За час роботи керівництво Українського державного інституту скла м. Костянтинівки неодноразово порушувало його трудові права в частині неправильного проведення розрахунку тарифної ставки (окладу) інженера 2-ої категорії при оплаті праці в кратному розмірі. Також, позивач зазначає, що неодноразово звертався до Міністерства праці та соціальної політки України із заявами про порушення законодавства про працю в Українському державному інституті скла м. Костянтинівка, однак, відповіді на свої звернення так і не отримав. Вказані порушення призвели до того, що Міністерство праці та соціальної політки України встановило йому пенсію в мінімальному розмірі з 06.08.2014 на підставі довідки про заробітну плату, яка не відповідає нормам чинного законодавства. З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з відповідачів на його користь у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 10 009,00 грн. і 75 000,00 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди, а також судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2017, занесеною до журналу судового засідання, Державну службу України з питань праці було залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства праці та соціальної політики України, Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м.Києва про стягнення заподіяної матеріальної шкоди, яка складається з недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, невиплачених грошових коштів (відпускних) та у стягненні моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання вірної оцінки доказам наданим позивачем, не вставлення фактів, які мають суттєве значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову не навів належним чином мотивів з яких вважав позовні вимоги необґрунтованими, невірно вказав у рішенні позовні вимоги з якими звернувся позивач до суду, оскільки він не заявляв вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Суд незаконними та немотивованими ухвалами безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотань про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи та про забезпечення доказів, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Суд не застосував положення статті 43 Конституції України, Закон України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1998 рік» №780/97 від 24.12.1997 року, Закон України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік» № 366-14 від 25.12.1998 року, Закону України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік» №1766-14 від 01.06.2000року, статті 3, 21 Закону України «Про відпустки», статті 3, 22 Закону України «Про оплату праці», статті 97, 155 КЗпП України, що підлягали обов'язковому застосуванню. Вказав, що у порушення норм матеріального права суд не стягнув на його користь грошові кошти за три оплачувані щорічні відпустки, які не виплачувалася йому впродовж 17 років. Суд не взяв до уваги, що з вини власника підприємства (держави) заробітна плата нараховувалася йому в десятки разів меншою за розміром ніж було визначено законом. Зазначив, що суд усною ухвалою від 11.04.2018 року неправомірно відхилив клопотання про заміну неналежного співвідповідача - Державну службу України з питань праці на належного співвідповідача - Державу Україна, суд незаконно встановив особи представників відповідачів на підставі посвідчень, які не є документом, що посвідчує особу.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідача Міністерства соціальної політики України Хребет С.І. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне і обґрунтоване з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача Управління державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва Яровий Я.В. у судовому засіданні апеляційної інстанції просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення як безпідставну та необґрунтовану, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа Державна служба України з питань праці у судове засідання апеляційної інстанції явку представника не забезпечила, судову повістку - повідомлення отримано Службою у відповідності до вимог закону, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Третя особа подала заяву про розгляд справи за відсутності представника Служби, посилаючись на відсутність матеріально - правових відносин між Службою та позивачем.

З урахування зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка представника зазначеної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому відповідачами шкоди та її розміру, не довів протиправності поведінки органів державної влади та причинно-наслідкового зв'язку між такою протиправною поведінкою і заподіяною шкодою. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено факт заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачами. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відповідачі, до яких ОСОБА_3 пред'явлено позов про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та про стягнення моральної шкоди не є належними відповідачами, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з Міністерством соціальної політики України.

Такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 12.06.2009 Державне підприємство Український науково-дослідний інститут скла м. Костянтинівки видало ОСОБА_3 довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за №60/а-234-09, згідно якої його заробітна плата, яка враховується при обчисленні пенсії склала 2557,04360 грн. У довідці за період з червня 1995 року по червень включно 2000 року вказана заробітна плата за кожний із місяців за вказаний період. Відповідно до змісту довідки, до неї включена заробітна плата за основним місцем роботи, не включена заробітна плата за зовнішнім сумісництвом, у довідку не включені виплати одноразового характеру, не обумовлені діючою системою оплати праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не включена компенсація за невикористану відпустку та заробітна плата, нарахована згідно цивільно-правових договорів. Заробітна плата переведена в гривні відповідно 1:100000 згідно Указу Президента від 25.08.1996, №762/96. Довідка видана на підставі ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» на підставі особових рахунків за 1995-2000 роки (а.с.16, т.І).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15.03.2013 у справі №0527/5800/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16.05.2013, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення не нарахованої і невиплаченої пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 та компенсацію моральної шкоди відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що позивачем не подані до Управління пенсійного фонду в м. Костянтинівці та Костянтинівському районі документи, на підставі яких управління могло б зробити перерахунок пенсії на пільгових умовах за Списком №2.

В силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як вбачається, звертаючись до суду із даним позовом про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення невиплачених грошових коштів (відпускних) та моральної шкоди у прохальній частині позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 10 009,00 грн. і 75 000,00 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди. Тобто, позивач просив стягнути з відповідачів матеріальну шкоду, яка складається саме з недоплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку і просив суд стягнути моральну шкоду.

Так, згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов'язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів вважає відсутніми підстави для відшкодування шкоди позивачу, для стягнення з Міністерства соціальної політики України на користь позивача заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки оскільки, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю відповідачів було завдано матеріальну шкоду, та інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи.

Позивач не надав будь - яких доказів на підтвердження того, що Міністерство соціальної політики України перебувало з ним у відносинах чи вчинило якісь дії (бездіяльність) відносно позивача. Чинне законодавство не передбачає покладення відповідальності на Міністерство соціальної політики України та стягнення за рахунок коштів державного бюджету заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за дії, або бездіяльність підприємства з яким позивач перебував у трудових відносинах та яке зобов'язано було відповідно до вимог закону сплачувати ОСОБА_3 своєчасно та у повному розмірі заробітну плату.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди відповідачем Міністерством соціальної політики України та того, що ця шкода підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, а саме Управлінням державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва. Вказані відповідачі є неналежними відповідачами за вимогами позивача про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, за вказаними вимогами має відповідати підприємство, з яким позивач перебував у трудових відносинах. Законом не обмежений строк звернення до суду за такими позовними вимогами.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди не можуть бути задоволенні, оскільки є похідними від вимог про стягнення матеріальної шкоди, у задоволенні яких суд відмовив, та законність і обґрунтованість такої відмови знайшло своє підтвердження при перегляді справи апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги у тому, що суд незаконними та немотивованими ухвалами безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотань про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи та про забезпечення доказів, що призвело до ухвалення незаконного рішення, колегією суддів оцінюються критично та відхиляються, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що суд за результатами розгляду клопотань позивача постановив мотивовані та обґрунтовані ухвали в яких навів підстави відмови у задоволенні заявлених клопотань. При цьому судом не було порушено норм процесуального права.

Хибними є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд незаконно не застосував до даних правовідносин положення статті 43 Конституції України, Закон України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1998 рік» №780/97 від 24.12.1997 року, Закон України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік» № 366-14 від 25.12.1998 року, Закону України «Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік» №1766-14 від 01.06.2000року, статті 3, 21 Закону України «Про відпустки», статті 3, 22 Закону України «Про оплату праці», статті 97, 155 КЗпП України, оскільки судом не встановлювалися та вирішувалися питання, які регулються нормами зазначених законів.

Крім того, безпідставним є твердження ОСОБА_10 у тому, що суд усною ухвалою від 11.04.2018 року неправомірно відхилив клопотання про заміну неналежного співвідповідача - Державну службу України з питань праці на належного співвідповідача.

Так, згідно ч.1, ч.2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3 ст. 51 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про заміну неналежного співвідповідача, оскільки таке клопотання було заявлено відповідачем вже під час судового розгляду справи. При цьому позивач не довів, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. А крім того, позивач просив фактично суд замінити не відповідача, а третю особу Державну службу з питань праці, тобто замінити відповідачів Міністерство соціальної політики України або Управлінням державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва він суд не просив.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно встановив особи представників відповідачів на підставі посвідчень, які не є документом, що посвідчує особу, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та незаконні.

Так, вимоги до представників визначені Параграфом 2 Глави 4 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 62 ЦПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Тобто, повноваження представника юридичної особи посвідчуються довіреністю або документами, що підтверджують службове становище і повноваження її керівника. Наприклад, службовим посвідченням і випискою із статуту товариства або копією наказу, в якому вказано повноваження особи. У службових посвідченнях не прийнято вказувати повноваження, якими наділено посадову особу. Тому суд перевіряє службове становище особи за посвідченням, а повноваження цієї особи за статутом, положенням, довіреністю, іншим документом, на підставі якого працює юридична особа.

Таким чином, законом не передбачено встановлення представника юридичної особи виключно за паспортом, оскільки службове посвідчення є належним документом за яким судом може бути встановлено особу.

Отже, такі доводи апеляційної скарги є лише припущеннями позивача та невірним тлумаченням ним норм закону, що не може бути підставною для скасування рішення суду. У суду не було сумніву у справжності наданих представниками відповідачів довіреностей та посвідчень.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів на спростування висновків суду першої інстанції позивачем не надано. Таких доказів не здобуто апеляційним судом під час перегляду справи.

Отже, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

ОСОБА_3 не позбавлений права пред'явити позов про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористані ним відпустки до належного відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 рокузалишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна