АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7551/16-ц Номер провадження 22-ц/786/123/18Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

за участі позивача ОСОБА_2,

представників адвокатів : ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 15 липня 2016 року між нею та ФОП ОСОБА_5 був укладений договір підряду, згідно умов якого замовник доручає, а підрядник зобовязується на власний ризик виконати у відповідності до умов цього договору роботу, а саме виконання будівельно-оздоблювальних робіт по житловому будинку за адресою вулиця Білоцерківська, будинок №12 у місті Полтава. Згідно завдання замовника, остання зобовязується прийняти цю роботу та оплатити її. Кінцевим терміном виконання робіт та надання акту виконаних робіт з відповідними додатками та калькуляцією є 15 вересня 2016 року. Станом на 29 грудня 2016 року договір невиконаний, акт виконаних робіт не наданий, а виконавець переховується.

Просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_5 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди заборгованість в розмірі 685 000 грн., яка складається із прямих збитків у розмірі 295000 грн. (з урахуванням коштів, які були отримані відповідно розписок, прострочених строків та підвищення цін на будівельні матеріали і роботи по демонтажу і монтажу, додаткових витрат, повязаних з проведенням експертиз, консультуванням з фаховими експертами та укладанням угоди з адвокатом у загальній сумі 120000 грн., витрат на проїзд та втраченої вигоди, повязаної з планами завершити будівництво на кінець 2016 року по діючим цінам на 2016 рік у розмірі 30-50% (150 000 грн.), оскільки з підвищенням мінімальних заробітних плат у 2017 році та ціни на будівельні матеріали і роботи підвищаться у рази), а також моральну шкоду у розмірі 120 000 грн., а також просила стягнути сплачений при поданні позовної заяви судовий збір.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2017 року до участі у справі залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено за недоведеністю.

Із даним рішенням не погодилася ОСОБА_2, яка подала апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначила, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_6 та ОСОБА_6 також подали відзив на апеляційну скаргу в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважають його законним та обґрунтованим, таким, що відповідає матеріалам справи та наданим сторонами доказам та є ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання відповідач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не зявилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши ОСОБА_2 та її представника - адвоката ОСОБА_8, представника відповідача - адвоката ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частина 3 ст. 367 ЦПК України передбачає, що докази які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причини, що обєктивно не залежали від його волі.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що ст. 11 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип диспозитивності також закріплений і в чинній редакції ЦПК України ( ст. 13 чинної редакції).

За правилами ст. 10 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених законом (аналогічні положення закріплені в ст. 12 чинної редакції ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 877 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

За правилами ч. 2 ст. 883 ЦК України за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі.

Виходячи із змісту ст. ст. 22, 623 ЦК України, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника, яка презюмується.

Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок.

Таким чином, із урахуванням положень ст. 10, 11 ЦПК України ( в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести факт укладення договору підряду, вид робіт, які повинен був виконати відповідач, в чому полягає не виконання обовязків підрядчиком, розмір заподіяних збитків та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками.

Із ксерокопії договору підряду від 15 липня 2016 року вбачається, що предметом договору, на який посилається позивач, є виконання будівельно-оздоблювальних робіт житлового будинку за адресою: вул. Білоцеркцвська, 12, згідно проекту та завдання «Замовника», а «Замовник» зобовязується прийняти цю роботу та оплатити її.

Також, згідно наданої ксерокопії договору «Підрядник» виконує будівельні роботи згідно кошторису та вказівок «Замовника».

Проте, позивач не надав суду належних доказів, які саме будівельно-оздоблювальні роботи повинна була виконати ФОП ОСОБА_5

У матеріалах справи (а.с. 13) міститься ксерокопія документа «Смета по строительству цоколя дом Сергей», із якої жодним чином не випливає, що вказаний документ має відношення до наданої ксерокопії договору підряду, чи є проектно-кошторисною документацією, яка визначає обсяг зобовязань підрядчика.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що представник відповідача як у запереченні на позов, так і відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував факт виникнення зобовязань між сторонами, та не погоджувався із наданою ксерокопіє договору, оригінал договору суду не наданий.

Тобто, із наданих суду доказів не можливо визначити факт укладення договору, конкретний вид робіт, який повинен був виконати підрядчик, а відтак, неможливо зясувати обсяг невиконаних чи неналежно виконаних робіт, та зробити висновок щодо протиправності дій (бездіяльності) відповідача, як складової частини цивільно-правової відповідальності, а крім того визначити розмір заподіяних збитків.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вказав, що за приписами ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобовязаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у роботі.

Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником оформляється актом підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта.

Слід звернути увагу, що грошові кошти в рахунок проведення будівельних робіт отримувала не відповідач, а інша особа ОСОБА_6, яким кошти ОСОБА_2 повернуті в сумі 75 000 грн. (розписки ОСОБА_2 від 28 вересня 2016 року та від 12 жовтня 2016 року) і, згідно розписки від 12 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 претензій до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ні моральних не матеріальних не має.

За вказаних обставин, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що позивачем не надано доказів у підтвердження своїх позовних вимог та вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції взяв до уваги лише ті норми ЦК України, які стосуються дій замовника, договір підряду не оскаржувався не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги так, як суд першої інстанції, із урахування встановлених обставин, вірно посилався на відповідні положення ЦК України, які регулюють спірні відносини.

Так, дійсно підрядник виконує роботи (ст. 837 ЦК України) на свій ризик, та має (ст. 838 ЦК України) залучати до участі у справі інших осіб, але вказані норми не виключають обовязку позивача довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач не довела, належними доказами факт укладення договору, які саме будівельні роботи повинна була виконати відповідач та ту обставину, що ОСОБА_6 виконувала якісь роботи.

Разом з тим, відповідач не ставила питання про визнання договору підряду недійсним, оскільки представник відповідача заперечував відносно наданої ксерокопії договору та заперечувався сам факт укладення договору і виникнення правовідносин по договору підряду (як представником під час розгляду справи, так відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу), відтак зясування хто фактично виконував будівельні роботи та чи перебували в трудових чи інших відносинах із відповідачем особи, які виконували роботи, мали значення для встановлення обставин справі та оцінки доказів у їх сукупності.

Не ставлять під сумнів правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про розмір заподіяних збитків та доводи щодо невірної оцінки судом висновків експертних будівельно-технічних досліджень за таких підстав.

Із позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач не тільки не надала доказів у підтвердження своїх вимог, а і належним чином не обґрунтувала розмір заподіяних збитків (в тому числі щодо упущеної вигоди).

Висновки експертиз стосуються наявних недоліків по влаштуванню відповідних будівельних робіт, однак, як уже зазначалося, матеріалами справи не доводиться конкретний вид робіт, який повинен був виконати підрядчик, а відтак, неможливо зясувати обсяг невиконаних чи неналежно виконаних робіт, за невиконання чи неналежне виконання яких несе відповідальність позивач.

При цьому, необхідно звернути увагу, що за приписам ч. 4 ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про «перекручування» судом першої інстанції положень цивільного законодавства, невірної оцінки доказів у справі, в тому числі, показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не підтверджуються матеріалами справи, оскільки, аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дав оцінку цим доказам у їх сукупності та відповідно до положень ст. 212 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи), а висновки суду першої інстанції про те, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не підтверджують того, що саме відповідач виконувала будівельні роботи та отримувала кошти узгоджується із матеріалами справи.

Щодо взяття судом першої інстанції у якості доказу розписки про те, що позивач до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ні моральних ні матеріальних претензій не має, то факт видачі вказаної розписки позивачем та її представником не заперечувався, а про факт повернення коштів у сумі 75 000 грн. ОСОБА_2 підтверджує у апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у попередньому заочному рішенні суду позов був задоволений не ставить під сумнів правильність висновків суду першої інстанції тому, що заочне рішення Київського районного суду м. Полтави по даній справі від 15 березня 2017 року було скасовано ухвалою цього суду від 06 вересня 2017 року, якою, зокрема, встановлено, що ОСОБА_5 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та не були зясовані всі фактичні обставини справи.

Тобто, при ухваленні заочного рішення відповідач чи її представник не були присутні та не були належним чином повідомлені про судове засідання, а суд не брав до уваги їх заперечення проти позову.

Посилання ОСОБА_2 щодо необґрунтованого застосування судом положень ст. 611 ЦК України є безпідставним, оскільки позич, не довела факту протиправності поведінки ОСОБА_5 та розмір заподіяних матеріальних збитків.

Крім того, суд першої інстанції при розгляді спору у цій частині взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року (справа № 6-1575 цс 16), відповідно до якої спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд першої інстанції вірно вказав, що згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Разом з тим, колегія суддів також бере до уваги, що позивач не надала доказів, що договором підряду передбачено відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання зобовязання чи наявність обставин, передбачених ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який ухвалив по суті правильне рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 12 січня 2018 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_11