АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року

м. Харків

справа № 638/13136/17

провадження № 22ц/790/1873/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бровченка І.О., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імя (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року в складі судді Шестака О.І.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення.

Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку № 4/6 по провулку Авіахімічному в м. Харкові на підставі Договору дарування, посвідченого 01 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим номером 1683.

ОСОБА_2 був вселений та зареєстрований у вказаному житловому будинку попереднім власником. На даний час продовжує в ньому проживати, в добровільному порядку звільнити відмовляється, що створює перешкоди у здійсненні позивачем права власності.

ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. Надав письмові заперечення, які мотивовано тим, що відповідно до інформаційної довідки №102173813 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта станом на 31 жовтня 2017 року власником 89/100 часток домоволодіння № 4/6 по провулку Авіахімічному в м. Харкові значиться ОСОБА_3, а не позивач ОСОБА_1 Таким чином вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 вважав необґрунтованими. Він є людиною похилого віку, пенсіонером по інвалідності довічно, зареєстрований у вказаному житловому будинку за згодою попереднього власника та проживає у ньому з 2003 року, іншого житла не має. Виселення з будинку порушить його конституційне право на житло. Зазначав, що позивачем не надано доказів про наявність підстав для виселення відповідача, передбачених статями 71, 116 ЖК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: провулок Авіахімічний, 4/6, м. Харків.

Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: провулок Авіахімічний, 4/6, м. Харків.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 319, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування житлом членами сімї власника є похідними від наявності у нього такого права. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення. Відповідач втратив право користування житловим приміщенням з моменту припинення права власності на нього попереднього власника.

07 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що положення Цивільного кодексу України щодо усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, яким є житло, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та виселення з нього, не складають самостійного способу судового захисту, оскільки правовідносини щодо користування жилими приміщеннями регулюються Житловим кодексом України, які є спеціальними відносно норм цивільного законодавства.

ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку на законних підставах, оскільки був вселений до нього та зареєстрований за згодою попереднього власника.

Відповідно до статті 71 ЖК України тимчасового мешканця можна виселити за рішенням суду, якщо він не проживає в житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців та не сплачує за комунальні послуги, або на підставі статті 116 ЖК України якщо він руйнує чи псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням, постійно порушує правила співжиття та робить неможливим проживання поряд з ним в одному приміщенні для інших.

Отже, право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та виселення, позивач має відповідно до норм цивільного права, але за наявності обставин, передбачених статями 71, 116 ЖК України.

У поданому 21 березня 2018 року відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства, судом зясовані всі обставини справи та надана повна і належна оцінка усім поданим доказам.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 4/6 по провулку Авіахімічному в м. Харкові на підставі Договору дарування, посвідченого 01 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим номером № 1683 (а. с. 5).

ОСОБА_2 був вселений та зареєстрований у вказаному житловому будинку попереднім власником - ОСОБА_3

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком та виселення відповідача.

Однак, судова колегія вважає за необхідне виключити з резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з наступних підстав.

Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У даній справі суд першої інстанції встановив, що позивач є власником спірного житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач, який не є членом його сімї.

При цьому предметом позову не є визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у звязку з непроживання в ньому понад один рік.

Таким чином, на встановлені правовідносини норми статтей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України не поширюються.

Тому правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком відсутні.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням з резолютивної частини посилання на визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (а. с. 95).

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір в розмірі 640 грн., що документально підтверджено платіжним дорученням від 27 жовтня 2017 року № 76 (а. с 32).

Таким чином, вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позову задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору понесені позивачем компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2017 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового будинку № 4/6 по провулку Авіахімічному в м. Харкові.

Компенсувати ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. (шістсот сорок грн.) за рахунок держави».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 травня 2018 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_4