АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 643/16108/17

Провадження № 22-ц/790/2625/18

14 серпня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 березня 2018 року (суддя Короткий І.П.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності на майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутим в особисту приватну власність, -

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 47140 гривень грошової компенсації 1/2 частки вартості придбаного в шлюбі автомобіля.

В обґрунтування позову зазначила, що з 20.12.2012 року по 21.08.2017 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. У травні 2013 року сторони придбали автомобіль ВАЗ 21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. 16.10.2015 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1. 14.06.2017 року вказаний автомобіль було продано ОСОБА_2 без її згоди ОСОБА_4

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій зазначив, що вказана квартира була придбана за кошти, які належали ОСОБА_2 особисто, а саме, були подаровані йому у розмірі 560000 гривень батьком ОСОБА_4 З цих підстав, просив суд визнати вказану квартиру набутою в особисту приватну власність ОСОБА_2

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні первісний позов підтримав, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечував.

ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні свій зустрічний позов підтримали, проти позову ОСОБА_1 заперечували.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05.03.2018 року первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26176 ,90 гривень грошової компенсації замість частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на майно. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_1, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірна квартира придбана за кошти, надані в дар його батьком, а спірний автомобіль було продано за взаємною згодою під час перебування сторін у шлюбі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно достатті 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене вище майно набуте подружжям за час шлюбу, тому є їхньою спільною сумісною власністю і підлягає поділу шляхом виділу кожному з подружжя по 1/2 частки квартири та стягнення грошової компенсації 26 176,90 гривень замість частки вартості автомобіля.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що спірна квартира придбана ним за його особисті кошти, які він отримав в дар від батька в сумі 560 000 гривень для придбання ним ізльованої квартири, оскільки договір дарування не було нотаріально посвідчено, що робить його нікчемним та не створює відповідних юридичних наслідків.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам закону, при цьому виходить із наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.12.2012 року по 21.08.2017 року, рішенням Московського районного суду м.Харкова від 21.08.2017 року шлюб розірвано.

У травні 2013 року сторони придбали автомобіль ВАЗ 21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно копії договору купівлі- продажу від 16.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., зареєстровано в реєстрі №1672, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за суму 575 000 гривень.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

За правилами ч.3 ст. 368, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не має підстав вважати, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали ОСОБА_2 та є його особистою власністю, окільки розписка від 29.09.2015 року про отримання від батька ОСОБА_4 грошових коштів в дар для придбання ним квартири, оформлена з порушенням вимог чинного законодавства, в зв»язку з чим вказаний договір дарування є нікчемним, та не створює ніяких юридичних наслідків.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 була набута у власність під час шлюбу, суд, виходячи із положень ч. 3 ст. 60 СК України, та врахувавши правові висновки Верховного Суду України, дійшов правильного висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Що стосується стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 26 176, 90 гривень грошової компенсації ? частки вартості автомобіля ВАЗ 21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, колегія суддів зазначає наступне.

14.06.2017 року автомобіль марки ВАЗ 21114, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 було продано ОСОБА_2 своєму батьку ОСОБА_4

Таким чином вбачається, що автомобіль було продано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Стаття 63 СК України передбачено, що дружина та та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1,2,4 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди , якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Таким чином, відчуження транспортного засобу відбулося в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто при наявності презумпції згоди одного із подружжя на укладання другим договорів щодо розпорядження спільним майном.

Отже, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості автомобіля у розмірі ? частини, що складає 26 176,90 гривень.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення спору щодо стягнення компенсації вартості автомобіля з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволені позову в цій частині.

Керуючись ст. ст.367,368,374,375,381-384,389-391 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 березня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26176, 90 гривень грошової компенсації замість частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на майно скасувати і в цій частині позову відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко