Провадження № 22-ц/4808/376/18
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2018 року, ухваленого суддею Антоняком Т.М.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в інтересах ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 197 189,90 гривень за кредитним договором № 469/08-К8 від 24.03.2008 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що ОСОБА_2 отримав від Банку кредит в розмірі 57 100 гривень зі сплатою 16 відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 24.03.2013 року. Однак позичальник порушив строки повернення основної суми боргу та відсотків за користування кредитом, що призвело до утворення заборгованості, яка згідно розрахунку банку на 06.03.2015 року становить 197 189,80 гривень та складається із: 17 826,94 гривень простроченої заборгованості за відсотками та 179 362,86 гривень пені.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2018 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 197 189 гривень 80 копійок заборгованості за кредитним договором № 469/08-К8 від 24.03.2008 року та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1971,90 гривень.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати як безпідставне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково виходив із суми заборгованості по відсотках в розмірі 17826,94 гривень, зафіксованої у попередньому судовому рішенні, на яку позивачем нарахована пеня, оскільки представник банку не повідомив тієї обставини, що попереднє судове рішення на суму 57100 гривень було звернуто до виконання, стягнення проводилось із заробітної плати боржника, тому на момент ухвалення оскаржуваного рішення сума боргу не відповідала сумі зазначеній у рішенні, а на момент подачі апеляційної скарги сума основного боргу по попередньому рішенню, взагалі, погашена, а виконавче провадження закрито.

Банк неправомірно нарахував відсотки в розмірі, передбаченому кредитним договором, за останні два роки після закінчення дії договору, що суперечить позиції, висловленій ОСОБА_3 палатою Верховного Суду у справі №910/10156/16. Розрахунок пені, що нарахована на заборгованість по відсотках, здійснений з 07.06.2011 року, тобто поза межами позовної давності, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України. Якщо б відповідач був повідомлений про розгляд справи і мав реальну можливість прийняти участь у судовому засіданні, то обовязково б скористався правом подати клопотання про застосування позовної давності. Крім того, оскільки сума боргу по тілу кредиту зменшилась, то розрахунок пені з урахуванням попередньої суми є невірним.

Суд повинен був врахувати, що сума пені (неустойки) в чотири рази перевищує суму заборгованості по тілу кредиту і відсотках, тому така підлягає зменшенню до розміру збитків на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі №6-100цс14.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи із відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором № 469/08-К8 від 24.03.2008 року в розмірі 197189,80 грн., з яких 17826,94 грн сума простроченої заборгованості за відсотками, 179362,86 грн пеня, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є обґрунтованим, будь-яких доказів, які б його спростовували відповідачем не представлено.

Однак, колегія суддів вважає, що такий висновок суду є передчасним та зробленим при неповному зясуванні обставин, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Судом встановлено, що 24 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 469/08-К8, за яким банк надав, а позичальник отримав кредит в розмірі 57 100 гривень. Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Сторони домовились, що кінцевим терміном повернення кредитних ресурсів є 24 березня 2013 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Пунктом 4.8 кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка у розмірі 16 % річних.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість на 07 червня 2011 року у розмірі 48176,61 гривень, з яких: заборгованість по сплаті кредиту 29727,93 гривень, по сплаті процентів 4240,29 гривень; пені 14208,39 гривень.

Вказані обставини сторонами визнаються.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за процентами та пенею, нарахованими під час та після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач не заявляв про застосування позовної давності у даній справі, така заява у матеріалах справивідсутня, та й сам відповідач у апеляційній скарзі зазначає про те, що якщо б він був повідомлений про розгляд справи і мав реальну можливість прийняти участь у судовому засіданні, то обовязково б скористався правом подати клопотання про застосування позовної давності. Однак із матеріалів справи вбачається, що відповідач мав можливість це зробити, оскільки двічі подав заяву про перегляд заочного рішення, однак заяви про застосування позовної давності не заявив.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Тому, для належного виконання зобов'язання, необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 5 років до 24 березня 2013 року включно.

Не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач порушував строки сплати кредиту.

Позивач станом на 06 березня 2015 року провів розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого заборгованість відповідача за кредитними зобов'язаннями становить 197189,80 гривень, з яких 17826,94 гривень сума простроченої заборгованості за відсотками, 179362,86 гривень пеня (а.с. 4-5).

Проценти за користування кредитом (16%), передбачені кредитним договором, нараховано із суми заборгованості по тілу кредиту (29727,93 гривень станом на 07 червня 2011 року, стягнутої рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2012 року) за період з 07 червня 2011 року по 06 березня 2015 року в розмірі 17826,94 гривень.

Пеня в розмірі 1% за період з 06 березня 2014 року по 06 березня 2015 року нарахована за прострочення погашень основної заборгованості (29727,93 гривень) в розмірі 108 804,22 гривень та за прострочення сплати процентів за користування кредитом(17826,94 гривень) в розмірі 70558,4 гривень.

Апеляційну скару відповідач обґрунтовує, зокрема, тим, що позивач неправомірно нарахував проценти в розмірі, передбаченому кредитним договором, після закінчення дії договору. Колегія суддів вважає, що такі доводи відповідача є обґрунтованими.

ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, висловила правову позицію, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказане ОСОБА_3 Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У цій справі сторони погодили строк виконання зобовязання, строк кредитування, , а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Встановлено, що 24 березня 2008 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 5 років (60 місяців), тобто до 24 березня 2013 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 57 100 гривень, які зобов'язався повернути до зазначеної дати зі сплатою процентів у розмірі 16% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату процентів відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві кожного місяця кошти у сумі 951,67 гривень (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування згідно з графіком зниження розміру заборгованості (а.с. 11). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Враховуючи правову позицію ОСОБА_3 Верховного Суду право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування (24 березня 2013 року), а тому з 25 березня 2013 року позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом в розмірі 16 %, а мав право на захист свого порушеного права відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак таких вимог не заявляв, тому суд повинен вирішити справу в межах заявлених позовних вимог.

Заборгованість відповідача за процентами (16%) за користування кредитом за період прострочення з 07 червня 2011 р. по 24 березня 2013 р., тобто 656 днів, складає 8548,61 гривень, що визначається за формулою: 29727,93 (грн) х 16% : 365 (днів) х 656 (днів) = 8548,61 гривень (де 29727,93 гривень - розмір основної заборгованості, на яку нараховані проценти).

Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 8548,61 гривень.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неврахування судом стягнення із заробітної плати відповідача, виконання рішення суду та закриття виконавчого провадження, оскільки, як вбачається із довідки про утримання згідно виконавчого листа (а.с. 146), стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 29727, 93 гривень з відповідача розпочато з липня 2015 року, тоді як нарахування процентів позивачем проведено по 06. 03. 2015 року., тобто, коли жодні стягнення відповідачем для погашення зазначеного тіла кредиту не здійснювались.

Що стосується стягнення пені за кредитним договором, то колегія суддів виходить із наступного.

У вищезгаданій постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 ОСОБА_3 Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Оскільки позивач не мав права нараховувати пеню після спливу визначеного договором строку кредитування (24 березня 2013 року), то за визначений позивачем період з 06 березня 2014 року по 06 березня 2015 року нарахована пеня стягненню не підлягає.

Разом з тим, враховуючи, що у даній справі позовна давність не застосовується, позивач має право на підставі п.6.1 кредитного договору на одержання від відповідача пені в розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення, нарахованої на основну суму заборгованості та проценти за період прострочення за останній рік до моменту закінчення строку кредитування, тобто з 24 березня 2012 року по 24 березня 2013 р. (365 днів), що складає разом складає 139707,14 гривень пені, і значно перевищує розмір заборгованості за процентами за користування кредитом - 8548,61 гривень, які підлягають стягненню з відповідача за кредитним зобовязанням.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, вказана правова норма з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Така правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача пояснив, що відповідач згідний, щоб з нього стягнули пеню в межах розміру збитків, тобто загальної суми заборгованості по процентах.

Відповідно до довідки міської клінічної лікарні №1 (а.с. 146) та постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.09.2018 року (а.с. 164) відповідачем ОСОБА_2 сплачено суму заборгованості визначену попереднім рішенням суду у тому числі і тіло по кредиту у сумі 29727, 93 гривень, з якої обраховувалися проценти за користування коштами.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що розмір пені (нестойки) значно перевищує розмір збитків, колегія суддів дійшла висновку, що розмір пені за кредитним договором на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до розміру збитків, тобто до 8548,61 гривень.

Отже, позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача 8548 гривень 61 копійок нарахованих процентів та 8548 гривень 61 копійок пені за кредитним договором.

Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, враховуючи скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат, з відповідача з користь позивача необхідно стягнути 243 гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (м.Київ, вул. Артема, 60, ) 8548 гривень 61 копійок нарахованих відсотків та 8548 гривень 61 копійок пені за кредитним договором №469/08-К8 від 24.03.2008 року, всього стягнути 17097 гривень 22 копійок заборгованості.

В іншій частині у позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (м.Київ, вул. Артема, 60, ) - 243 гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

ОСОБА_4