Провадження № 2/760/2713/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року Солом'янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до судді Дніпровського районного суду м. Києва Марченко Марченко Мирослави В»ячеславівни про відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить зобов'язати Державу Україна в особі Державної казначейської служби України відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 368 868, 00 гр., завдану незаконними діями відповідача.

Посилається в позові на те, що відповідач, виконуючи функції слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва, завдала йому моральної шкоди шляхом постановлення двох незаконних ухвал від 17 червня 2016 року та 29 червня 2016 року, відмовивши йому у порушенні кримінального провадження стосовно адвоката ОСОБА_2

Зазначає, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року, ухвала відповідача від 29 червня 2016 року була скасована, а Київською місцевою прокуратурою №4 було відкрито кримінальне провадження №0000140 від 05 серпня 2016 року відносно адвоката ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 182, ст. 189, ст. 192, ст. 206, ст. 383 КК України.

Зазначає, що через незаконні дії відповідача його було позбавлено права на ефективний спосіб юридичного захисту відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавила його конституційного права на судовий захист відповідно до ст. 55 Конституції України.

Зазначені дії призвели до його моральних страждань як фізичної особи, якій було відмовлено у захисті її прав, свобод і законних інтересів, у приниженні гідності як законослухняної особи, у порушенні його нормальних життєвих та ділових стосунків, у втраті найближчих життєвих перспектив, у необхідності докладати додаткових психологічних зусиль для організації свого життя, у припиненні наукової роботи як дипломованого науковця та у ліквідації інших негативних наслідків психологічного характеру (таких як постійний стрес, погіршення сну, заспокоєність, відчуття несправедливості тощо.

Відповідач двічі порушила ст. 13 Конвенції у правовідносинах з іноземним елементом, а тому розмір відшкодування завданої моральної шкоди оцінює в сумі 10 000, 00 Євро, що еквівалентно 312 600, 00 гр.

Також вважає, що до зазначеної суми мають бути додатково включені та перераховані 18 % , як податок на доходи фізичних осіб, оскільки він не має бажання відповідати за ст. 212 КК України за несплату податків, і з урахуванням суми податку сума до стягнення становить 368 868, 00 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач у судове засідання не з'явився, просить розглядати справу в його відсутності.

Відповідач у судове засідання також не з'явилася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, судова повістка була вручена уповноваженій особі за довіреністю 26 лютого 2018 року.

Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання

Днем вручення судової повістки є день врученя судової повістки під розписку.

Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним і можливим розглядати справу в її відстуності.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України.

Судом встановлено, що 17 червня 2016 року відповідачем, як слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва, була розглянута скарга позивача на бездіяльність уповноважених службових осіб Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київської місцевої прокуратури №4 та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 17 червня 2016 року в відкритті провадження за скаргою було відмовлено.

29 червня 2016 року позивач повторно звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених службових осіб Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київської місцевої прокуратури №4 та зобов'язання вчинити певні дії, яка також Автоматизованою системою документообігу суду була розподілена, на відповідача, як слідчого суддю.

Ухвалою від 29 червня 2016 року в відкритті провадження в справі також було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року, постановлена відповідачем, була скасована.

Постановлена нова ухвала, якою скарга позивача була задоволена та зобов'язано прокурора Київської місцевої прокуратури №4 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 07 травня 2016 року.

/ а.с. 9 - 13 /

Право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколом № 7 до Конвенції, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Цивільним кодексом України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", Положенням про застосування Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду".

Відповідно до ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої вищевказаними органами, встановлюється законом.

Відповідно до ст.ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1)незаконного засудження, притягнення як обвинуваченого, взяття і тримання під вартою, обшуку, виїмки, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2)незаконного застосування адміністративного арешту чи

виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За змістом ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1/ постановлення виправдувального вироку суду;

1-1/встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23.05.2001 (справа за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) визначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України).

Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посягання на процесуальну незалежність.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки).

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 2-рп/2011 від 11 березня 2011 року зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Відповідно до ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, не з»явившись до суду, доказів, які б свідчили про завдання йому моральної шкоди з вини відповідача внаслідок постановленої ухвали, скасованої у апеляційному порядку, не надав.

З ухвали Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року, якою була скасована ухвала відповідача, як слідчого судді, не вбачається посилань на допущені відповідачем при постановленні оскаржуваної позивачем ухвали, які б свідчили про допущену при її постановленні грубу недбалість, і, тим більше, злочинний намір, які б давали підстави для висновку про наявність підстав для її відповідальності.

Крім того, суд вважає, що за змістом п.1-1 ч.1 ст.1 Закону, на яку посилається позивач, процесуальні дії, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, які дають підстави для відповідальності за Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", слід розуміти в контексті саме здійснення кримінального провадження, за наслідками якого такі дії підлягають встановленню, а не в порядку реалізації передбаченого ст..303 КПК України права.

Виходячи з обставин, викладених вище, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст.55,56, 124, 129 Конституції України, ст.ст.15,16, 1166, 1167, 1176 ЦК України, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до судді Дніпровського районного суду м. Києва Марченко Мирослави В'ячеславівни про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду складено 16 березня 2018 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва