ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/400/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю: позивача, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/20265/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року в складі судді Логінової С.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля, поділ спільного майна подружжя, припинення права власності, визнання права власності на автомобіль з виплатою грошової компенсації.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 в жовтні 2017 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсною угоди, припинення права власності, визнання права власності на автомобіль, поділ спільного майна подружжя. Посилався на те, що 07 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, про що у книзі реєстрації шлюбів вчинено актовий запис за № 1317.

В серпні 2013 року подружжям було придбано автомобіль «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_2, спочатку за генеральною довіреністю, а в жовтні 2015 р. подружжя оформило договір купівлі-продажу означеного автомобіля, зареєструвавши право власності за відповідачем - ОСОБА_5 сплативши за автомобіль спільні кошти у сумі 5300 дол. США.

В серпні 2017 року між подружжям почали виникати сварки, внаслідок чого позивач залишив сім'ю, не взявши жодної речі, які були придбані у період шлюбу. Через деякий час позивачу стало відомо, що автомобіль відповідач продала своєму батькові - ОСОБА_6

ОСОБА_4 посилається на те, що відповідач відчужила спільно нажите майно без його згоди, як другого члена подружжя і робила це свідомо, з метою позбавити його права власності на автомобіль.

Позивач вважає, що угода купівлі-продажу автомобіля «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_1, вчинена відповідачами у змові з метою позбавлення його права власності на 1/2 його частину, а тому є такою, що не відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України і її слід визнати недійсною.

Згодом позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_1, вартістю 50 000 грн., укладений 23.08.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення позивачу у власність автомобіль «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_2, вартістю 50 000 грн., припинивши право власності на автомобіль ОСОБА_5 зі сплатою 1/2 вартості автомобіля, а саме 25000 грн., які позивач внесе на депозитний рахунок суду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його необ'єктивність та необґрунтованість.

Зазначає, що автомобіль є спільним майном, оскільки його було придбано під час шлюбу на кошти з його заробітної плати, так як дружина не працювала. Відповідачі свідомо, з метою позбавити його права власності на автомобіль через кілька днів після сварки, яка відбулась у будинку батька дружини, уклали договір купівлі - продажу. ОСОБА_6 достовірно знав про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю і згоди на продаж автомобіля не запитував, хоча мав таку можливість. Вказує, що недобросовісність сторін договору купівлі-продажу підтверджується фактом розриву стосунків перед продажем автомобіля, змістом позовних заяв ОСОБА_5 про стягнення аліментів та про розірвання шлюбу, рішеннями судів, також висновком за результатами розгляду скарги щодо незаконного утримування ОСОБА_5 особистих документів позивача та поясненнями ОСОБА_5 А тому, на думку апелянта, судом безпідставно не надано оцінки наданим доказам щодо недобросовісності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при укладанні договору купівлі-продажу автомобіля, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним.

З огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі, ОСОБА_4 просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року та постановити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, судом встановлено, що сторони з 7 серпня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя 10 жовтня 2015 року придбали автомобіль марки «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_2 та право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_5

В подальшому сімейне життя сторін не склалось та з початку серпня 2017 року сімейні стосунки між сторонами було припинено.

Після виникнення конфлікту між сторонами та припинення сімейних стосунків ОСОБА_5, 23 серпня 2018 року, без згоди свого чоловіка ОСОБА_4 на підставі письмового договору купівлі-продажу відчужила даний автомобіль своєму батькові ОСОБА_6, який за обставинами справи не міг не знати про те, що автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності і його дочка не отримала згоди на відчуженя автомобіля від ОСОБА_4

15 грудня 2017 року шлюб між сторонами за рішенням суду було розірвано.

Вказані обставини підтверджуються відповідними правовстановлюючими документами на автомобіль, позовами ОСОБА_5 до суду про стягнення аліментів та розірвання шлюбу та іншими матеіралами справи.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Однак разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у цивільній справі за № 6-1743цс16.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи ОСОБА_5 відчужила спірний автомобіль без згоди ОСОБА_4 своєму батьку вже після виникнення конфлікту між сторонами та припинення між ними сімейних стосунків 23 серпня 2018 року, а сам ОСОБА_6 як рідний батько позивачки за обставинами справи не міг не знати про наявність конфлікту між подружжям, припинення сімейних стосунків між ними, а також про те, що автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, яке придбане під час шлюбу і його дочка через конфлікт не отримала письмової згоди ОСОБА_4 на його відчуження.

На підставі викладеного слід дійти до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі спірного автомбіля від 23 серпня 2017 року підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивача про поділ спірного автомобіля шляхом виділення його у власність позивача зі сплатою компенсації вартості ? частини автомобіля відповідачу, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Спірний автомобіль є саме такою річчю, оскільки його поділ без втрати цільового призначення неможливий.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У разі недосягнення згоди між подружжям щодо поділу майна може застосовуватися стаття 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому - грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.

Положеннями статті 365 ЦК України встановлено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

У справі, яка переглядається, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю колишнього подружжя; належна відповідачу частка не може бути виділена в натурі.

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у цивільній справі за № 6-2784цс15

При цьому слід звернути увагу, що за роз'ясненнями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Тобто на час розгляду справи має бути встановлена дійсна вартість спірного автомобіля, яка підлягає встановленню відповідними доказами (висновком експерта, спеціаліста тощо).

Однак позивач жодних клопотань про призначення експертизи для встановлення дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи до суду не заявляв, інших письмових доказів для встановлення цієї обставини суду теж не надав, а визначив вартість автомобіля для його поділу, зазначену в оспорюваному договорі купівлі-продажу автомобіля, який підлягає визнанню недійсним. З цих міркувань така вартість автомобіля не може бути взята до уваги.

З врахуванням викладеного, хоч позивач і вніс на депозитний рахунок кошти в сумі 25 00 грн., які як він вважає становлять половину вартості автомобіля, проте, такі обставини не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не визначена дійсна вартість автомобіля, що підлягає поділу, на час розгляду справи та відповідно не внесено на депозит суду половину цієї дійсної вартості автомобіля. Згоди про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи сторони не дійшли.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції на вказані норми Закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув та без достатніх на те підстав відмовив в задоволенні позову в повному обсязі.

За таких обставин з огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що, оскільки позивачем не надано доказів, а судом не встановлено дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, відповідно позивачем і не внесено ? частки дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи на депозитний рахунок суду.

Отже, рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково, а саме визнання недійсним договору купівлі спірного автомбіля від 23 серпня 2017 року, визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності кожного на ? частину автомобіля марки «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_2 в ідеальних частках та залишення даного автомобіля у спільній частковій власності сторін.

У відповідності до ст. 141 ЦПК пропорційно до задоволених позовних вимог із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати по 1200 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 23 серпня 2017 року та оформлений в територіальному сервісному центрі 6841 РСЦ МВС в Хмельницькій області.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним на ? частину автомобіля марки «RENAULT LAGUNA» 1999 року випуску, д.н. НОМЕР_2 в ідеальних частках без його реального поділу і залишити даний автомобіль у їх спільній частковій власності.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (проживаючої в АДРЕСА_1) та ОСОБА_6 (проживаючого в АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4 (проживаючого в АДРЕСА_3) судові витрати по 1200 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох