АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

Справа № 754/15880/16-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1085/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у грудні 2016р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 12 січня 2006р. по 18 липня 2016р. у сумі 1 622 599грн. 46коп., а також просила стягнути з відповідача борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 14 листопада 2003р. по 22 грудня 2005р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2006 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів громадян, щомісячно і до її повноліття, починаючи з 12 січня 2006 року, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач посилалася на те, що 13 серпня 2006р. державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-892/1-06 від 12 квітня 2006р., а 10 червня 2016р. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Позивач вважала, що з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів за період з 12 січня 2006р. по 18 липня 2016р. на підставі наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам.

Також позивач вважала необхідним застосування ч. 2 ст. 625 ЦПК України при стягненні суми заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить

- 2 -

рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, оскільки факт знаходження відповідача у місцях позбавлення волі, де він відбував покарання за вчинення злочину, не може бути підставою для звільнення його від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань по сплаті аліментів, так як судом не з'ясовані причини неотримання заробітної плати відповідачем під час відбування покарання.

Також представник позивача вважає, що рішення суду є необґрунтованим.

Позивач та її представник, третя особа, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.171, 172, 176), у судове засідання не з'явилися, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_7, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2006 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів громадян, щомісячно і до її повноліття, починаючи з 12 січня 2006 року, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

14 квітня 2006р. виданий виконавчий лист на виконання рішення суду.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеного 15 грудня 2016р. державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, станом на 1 липня 2016р. відповідач мав заборгованість по аліментам у сумі 114 195грн. 96коп.

Розмір заборгованості відповідачем не оспорювався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 19 січня 2005 по 19 січня 2010р. та з 19 січня 2010р. по 17 липня 2015р. відповідач відбував покарання у виді позбавлення волі, а тому з об'єктивних причин не міг сплачувати аліменти, а після звільнення з місць позбавлення волі добровільно погасив заборгованість.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, редакція якої діяла на момент виникнення спірних правовідносин, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що з 19 січня 2005р. по 19 січня 2009р. та з 19 січня 2010р. по 19 липня 2015р. відповідач відбував покарання у виді позбавлення волі у Бучанській ВК.

Покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщення його

- 3 -

на певний строк до кримінально-виконавчої установи (ст. 63 КК України).

Засуджені до позбавлення волі повинні працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції (ст. 118 Кримінально-виконавчого Кодексу України).

Згідно довідки Бучанської виправної колонії від 11 липня 2016р. за період з січня 2006р. по січень 2009р. відповідачу періодично нараховувалася заробітна плата, з якої з червня по грудень 2006р. та у червні 2007р. стягувалися аліменти.

В інший період відповідач заробітної плати не мав.

За період з травня 2010р. по липень 2015р. відповідач під час відбування покарання заробітної плати не мав.

Враховуючи, що відповідач відбував покарання у виді позбавлення волі, а відтак був обмежений у можливості працювати, отримувати заробітну плату і як наслідок сплачувати аліменти, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період відбування покарання у місцях позбавлення волі аліменти не сплачувалися не з вини відповідача, тому підстав для стягнення з нього неустойки за даний період не встановлено.

Разом з цим, 19 січня 2009р. відповідач звільнився з місць позбавлення волі, однак аліменти не сплачував до моменту повторного арешту. Також відповідачем не сплачувалися аліменти і після повторного звільнення з місць позбавлення волі 19 липня 2015р. до липня 2016р., тому вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за період з січня 2009р. по грудень 2009р. та з липня 2015р. по червень 2016р. є правомірними.

Рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за вказаний період, що суперечить вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, редакція яких діяла на момент ухвалення рішення суду.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому

- 4 -

виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання

нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

Така правова позиція Верховного Суду України була висловлена у справі 6-1554цс16.

Наданий представником позивача розрахунок неустойки суперечить вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня за несплату аліментів у період з січня 2009р. по грудень 2009р., та з липня 2015р. по червень 2016р.

Доводи представника відповідача про те, що відповідач у зазначений період не працював, а тому не мав можливості сплачували аліменти, не можуть бути підставою для звільнення відповідача від сплати неустойки, оскільки суду не надано доказів поважності причин, з яких відповідач не працював та не сплачував аліменти у цей період.

Розраховуючи розмір неустойки, колегія суддів виходить із розміру заборгованості, який був визначений державним виконавцем у розрахунку від 15 грудня 2016р. і який не оспорювався відповідачем.

Отже, розмір неустойки становить: січень 2009р. - 216грн. 54коп. (698,50х1%х31); лютий 2009р. - 200грн. 48коп. (716х1%х28); березень 2009р. - 240грн. 33коп. (775,25х1%х31); квітень 2009р. - 236грн. 03коп. (786,75х1%х30); травень 2009р. - 237грн. 62коп. (766,50х1%х31); червень 2009р. - 246грн. 23коп. (820,75х1%х30); липень 2009р. - 257грн. 30коп. (830х1%х31); серпень 2009р. - 242грн. 27коп. (781,50х1%х31); вересень 2009р. - 243грн. 75коп. (812,50х1%х30); жовтень 2009р. - 249грн. 86коп. (806х1%х31); листопад 2009р. - 236грн. 55коп. (788,50х1%х30); грудень 2009р. - 285грн. 51коп. (921х1%х31); липень 2015р. - 534грн. 75коп. (1725х1%х31); серпень 2015р. - 512грн. 20коп. (1652,25х1%х31); вересень 2015р. - 507грн. 75коп. (1692,50х1%х30); жовтень 2015р. - 547грн. 38коп. (1765,75х1%х31); листопад 2015р. - 531грн. 68коп. (1772,25х1%х30); грудень 2015р. - 657грн. 67коп. (2121,50х1%х31); січень 2016р. - 552грн. 27коп. (1781,50х1%х31); лютий 2016р. - 571грн. 74коп. (1971,50х1%х29); березень 2016р. - 648грн. 21коп. (2091х1%х31); квітень 2016р. - 627грн. 30коп. (2091х1%х30); травень 2016р. - 648грн. 21коп. (2091х1%х31); червень 2016р. - 641грн. 25коп. (2137,50х1%х30), а всього 9 872грн. 88коп.

За липень 2016р. неустойка стягненню не підлягає, так як відповідач сплатив аліменти.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, з порушенням норм процесуального права оцінені надані сторонами докази та ухвалено незаконне рішення, яке підлягає скасуванню, а колегією суддів ухвалюється нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, позовні вимоги про застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України при визначені розміру неустойки є неправомірними.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

Правовідносини сторін регулюються нормами Сімейного Кодексу України, до яких положення ч.2 ст. 625 ЦК України не застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, редакція якої діяла на момент подання

- 5 -

позовної заяви, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони

понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Вказана норма діє з 1 січня 2004р. Однак, 8 липня 2011р. був прийнятий Закон України «Про судовий збір», яким були встановлені мінімальні ставки судового збору незалежно від ціни позову.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач сплатила мінімальний розмір судового збору у сумі 551грн. 20коп., який встановлений Законом України «Про судовий збір», вказаний розмір не залежить від розміру задоволених позовних вимог, а тому відшкодування позивачу сплаченого судового збору у меншому розмірі є несправедливим, тому колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сплаченому мінімальному розмірі.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, редакції якої діяла на момент подання апеляційної скарги, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача у прибуток держави у розмірі 606грн. 32коп.

Оскільки позовні вимоги частково задоволені, відповідно до положень ст. 158 ЦПК України підстави для скасування забезпечення позову відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, який проживає у АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, яка проживає у АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, неустойку за прострочення сплати аліментів у сумі 9 872грн. 88коп. та повернення судового збору у сумі 551грн. 20коп., а всього 10 424грн. 08коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, який проживає у АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, судовий збір у сумі 606грн. 32коп. у прибуток держави на розрахунковий рахунок № 0010; отримувач УДКС у Солом'янському районі м. Києва; банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві; ; код банку отримувача 820019.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 січня 2018 року.

Головуючий: Судді: