Постанова

іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/15850/15-ц

провадження № 61-4897 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ :

10 грудня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 30 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 40.29-48/119 на купівлю автотранспортних засобів, за яким банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18 787 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 березня 2014 року, зі сплатою 12 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком. Для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором 30 березня 2007 року з ОСОБА_3 був укладений договір застави автомобіля марки KIA, модель Cerato, 2007 року випуску, чорного кольору, а з ОСОБА_4 - договір поруки № 02-10/096-П, за яким поручитель зобов'язався перед банком солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору № 40.29-48/119 щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування ним, комісії та можливих штрафних санкції у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором. Банк свої зобов'язання перед ОСОБА_3 виконав повністю, однак позичальник протягом тривалого часу не здійснював погашення щомісячних платежів та відсотків за користування кредитом. Станом на 10 липня 2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1перед банком за кредитним договором становить 28 025,28 доларів США, що еквівалентно 612 301 грн 11 коп., в тому числі: 11 785,82 доларів США, що еквівалентно 257 498 грн 63 коп., - заборгованість за кредитом, 8 983,95 доларів США, що еквівалентно 196 282 грн 98 коп., - заборгованість за відсотками, 4 649,18 доларів США, що еквівалентно 101 576 грн 06 коп., - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 606,33 доларів США, що еквівалентно 56 943 грн 44 коп., -пеня за несвоєчасне повернення відсотків. З врахуванням наведеного, банк просив стягнути солідарно з відповідачів вказані кошти та понесені судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2016 року у складі судді Яценко Н. О. у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 здійснив останній платіж за кредитним договором 23 березня 2011 року, перебіг позовної давності розпочався у квітні 2011 року, а банк звернувся з позовом 10 грудня 2015 року, тобто після спливу позовної давності. Позов до поручителя ОСОБА_2 пред'явлено до суду після закінчення строку, визначеного статтею 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Таким чином, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено позичальником, та непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 905,54 доларів США, з яких: 3 623 долари США - заборгованість за кредитом, 1 282,54 доларів США - заборгованість за відсотками, а також - заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків у розмірі 30 884 грн 80 коп. і судовий збір - у розмірі 4 348 грн 95 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за умовами кредитного договору погашення кредиту та відсотків повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, тому початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань. Оскільки кінцевим терміном повернення основної заборгованості було 29 березня 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом 8 грудня 2015 року, то з позичальника підлягає стягненню заборгованість за кредитом та відсотками за період з 8 грудня 2012 року по 29 березня 2014 року (в межах трирічної позовної давності), а заборгованість за пенею - за період з 8 грудня 2014 року по 10 липня 2015 року (в межах річної позовної давності). При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що банк пред'явив позов до поручителяОСОБА_2 після закінчення строку, визначеного статтею 559 ЦК України.

19 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги факт здійснення ним останнього платежу за кредитом 23 березня 2011 року, в зв'язку з чим банк мав право вимагати дострокового повернення коштів через один календарний місяць. Отже банк довідався про порушення свого права 24 квітня 2011 року і з цього дня починається перебіг трирічної позовної давності. З позовом банк звернувся до суду 8 грудня 2015 року, тобто після спливу позовної давності.

11 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1 лютого 2018 року справу № 756/15850/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді сторони не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року в частині відмови в позові про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_2 не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 30 березня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 40.29-48/119 на купівлю автотранспортних засобів, за яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18 787 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 березня 2014 року, зі сплатою 12 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком.

Станом на 10 липня 2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1перед банком за кредитним договором становила 28 025,28 доларів США, що еквівалентно 612 301 грн 11 коп., в тому числі: 11 785,82 доларів США, що еквівалентно 257 498 грн 63 коп., - заборгованість за кредитом, 8 983,95 доларів США, що еквівалентно 196 282 грн 98 коп., - заборгованість за відсотками, 4 649,18 доларів США, що еквівалентно 101 576 грн 06 коп., - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2 606,33 доларів США, що еквівалентно 56 943 грн 44 коп., -пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком.

У травні 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування загальної та спеціальної позовної давності до заявлених ПАТ «Укрсоцбанк» позовних вимог.

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (пункт 7.3 договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 29 березня 2014 року (пункт 1.1 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (підпункт 1.1.1 пункту 1.1 договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що згідно з умовами кредитного договору (підпункт 1.1.1 пункту 1.1)позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10 числа кожного місяця згідно з графіком.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань.

Аналіз умов договору сторін і зміст зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 5 квітня 2017 року у справі 6-522цс17.

Судами встановлено, що банк звернувся до суду з позовом 8 грудня 2015 року.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту та відсотками, яка нарахована в межах трирічного строку до дня пред'явлення позову, тобто з 8 грудня 2012 року, а заборгованість за пенею - в межах річного строку до дня пред'явлення позову, тобто з 8 грудня 2014 року. Виходячи саме з таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано частково задовольнив позов банку, врахувавши також, що відповідач ОСОБА_1 узятих на себе зобов'язань стосовно щомісячного погашення кредиту та сплати відсотків не виконав.

Доводи ОСОБА_1 про необхідність застосування позовної давності щодо усіх вимог банку суд визнав безпідставними, дійшовши правильного висновку, що позовна давність застосовується до кожного з платежів, передбачених умовами договору згідно з графіком їх здійснення.

Такі висновки апеляційного суду відповідають встановленим обставинам справи і вимогам закону.

Необґрунтованими є доводи ОСОБА_1 про те, що згідно з підпунктом 3.2.3.1 пункту 3.2.3 кредитного договору відбулася зміна строку виконання основного зобов'язання у зв'язку із здійсненням ним останнього платежу на погашення кредитної заборгованості 23 березня 2011 року і що через місяць після цієї дати для банку почався перебіг позовної давності.

Згідно з наведеними умовами договору кредитор має право вимагати повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць.

Отже договором передбачено, що банк має право на дострокове повернення кредиту при порушенні позичальником вказаних умов договору, але не зобов'язаний це робити. Оскільки банк не реалізував своє право достроково вимагати повернення кредиту, строк користування кредитом не може вважатися таким, що спливчерез місяць після здійснення позичальником останнього платежу. Вказане повністю узгоджується з положеннями частини другої статті 1050 ЦК України.

З огляду на викладене, не заслуговує на увагу і посилання відповідача в касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16, яка зводиться до того, що перебіг позовної давності починається від дня настання строку виконання основного зобов'язання, передбаченого умовами кредитного договору. У справі, яку переглядав Верховний Суд України, судами було встановлено, що умовами кредитного договору передбачався сплив строку користування кредитом у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов'язків протягом більше ніж 90 календарних днів. Тобто договором був безальтернативно визначений змінений строк виконання позичальником основного зобов'язання, незалежно від волі кредитора. Умови кредитного договору, укладеного сторонами у цій справі, в означеній частині суттєво відрізняються від вищевказаних умов. Тому вказана правова позиція Верховного Суду України не може бути застосована до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором у межах позовної давності є обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи, при встановленні фактичних обставин судом додержано вимоги норм цивільного процесуального законодавства і правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак