Справа № 182/1640/18
Провадження № 2/0182/1847/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.12.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді - Рунчевої О.В.,

секретаря - Нагаєвої Н.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Ніко-Тьюб» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 07 березня 2018 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Він, відповідно до наказу № П - 287 від 08 червня 2005 року був прийнятий учнем стропальника в трубопрокатний цех Закритого акціонерного товариства «Нікопольський завод безшовних труб «Ніко Тьюб».

Наказом № 52 від 1 липня 2005 року він був переведений в трубопрокатний цех стропальником 3 розряду, наказом № Пу - 34 від 30 вересня 2005 року був звільнений з роботи за ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Наказом № П 34/1 від 01 жовтня 2005 року він знову був прийнятий на роботу стропальником 3-го розряду до відповідача.

Наказом № П 34/1 у від 30 листопада 2005 року був звільнений за ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Наказом № П 34/2 від 01 грудня 2005 року знову був прийнятий стропальником 3-го розряду до відповідача.

01 лютого 2007 року Закрите акціонерне товариство «Нікопольський завод безшовних труб «Ніко Тьюб» було перейменовано на Закрите акціонерне товариство «ОСОБА_4 Нікопольський завод безшовних труб ОСОБА_5».

25 грудня 2007 року Закрите акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_5» було перетворене у Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5».

Наказом № 578 від 17 жовтня 2009 року він був переведений до трубопрокатного цеху бригадиром на обробці, сортуванню, прийманню та упаковці готової продукції 5 розряду.

Наказом № 295 ок від 01 березня 2018 року він був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулом без поважних причин.

Вважає, що його звільнення є незаконним, необґрунтованим та проведеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального трудового права з наступних підстав.

Приводом для його звільнення став наказ № 175 від 26 лютого 2018 року «Про порушення правил ведення табельного обліку робочого часу на ділянці обробки труб трубопрокатному цеху», згідно якого він недостовірно відобразив в табельний облік виходу на зміну робочих бригад, проставляючи в зміни, коли відсутні працівники 7,5 ч. - час як повністю відпрацьований.

Також, всупереч вимогам ст. 147 КЗпП України не було встановлено, коли саме і в які дні він здійснив прогул, в зв'язку з чим неможливо встановити коли ж саме він був відсутній на роботі без поважної причини. У наведеному наказі значиться тільки період часу «за 2017 рік», проте, 26 лютого 2018 року вже минули строки накладення дисциплінарного стягнення, встановлені ст. 148 КЗпП України.

Зазначає, що допущене ним порушення не відповідає суті звільнення, передбаченого п. 4 ст. 40 КЗпП, оскільки до його обов'язків, як бригадира, не входить ведення табельного обліку, у зв'язку з чим він не зобов'язаний був його вести.

Крім того, з п. 3 ст. 40 КЗпП відповідач його звільнення не пов'язував.

Вважає, що для його звільнення послужили інші причини, ніж ті, що передбачені п. 4 ст. 40 КЗпП України, що є неприпустимим.

Копію наказу про звільнення йому не надано, про суть та підстави звільнення йому нічого не відомо, коли саме був допущений ним прогул, він також не знає.

Зазначає, що ніхто ніяких прогулів не допускав, оскільки виробниче завдання за вересень - грудень 2017 року бригада виконувала успішно, перевиконуючи його багаторазово, а за січень 2017 року було нагороджено почесною грамотою за перемогу у виробничому змаганні.

07 липня 2016 року він був удостоєний почесної грамоти з виплатою грошової премії за високі успіхи в роботі, про що також є запис у трудовій книжці.

Вважає, що його звільнення є незаконним, його слід поновити на роботі на колишній посаді, визнавши наказ про його звільнення незаконним і скасувати його.

Також вважає, що на його користь необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України за період з 01 березня 2018 року і по день винесення рішення суду та середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки, оскільки він був звільнений 01 березня 2018 року, проте фактично на руки трудову книжку отримав 05 березня 2018 року.

Крім того, посилаючись на ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України вважає, що відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в тому, що він пережив душевний дискомфорт, стрес, погіршення стану здоров'я, переживання у зв'язку з незаконним звільненням та втратою єдиного джерела до отриманню заробітку, відчув себе зайвою і непотрібною людиною в суспільстві, змушений докладати додаткових зусиль до організації свого життя і відновленню нормальних соціальних зв'язків.

Моральна шкоду він оцінює у 5000 грн.

На підставі викладеного просить суд поновити його на посаді бригадиру по обробці, сортуванню, прийманню та упаковці готової продукції - 5 розряду у трубопрокатному цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5», визнавши наказ № 295 ок від 01 березня 2018 року про його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати його;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2018 року і по день винесення рішення суду;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки з 01 березня 2018 року по 05 березня 2018 року та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Також просить допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та виплаті середнього заробітку за один місяць та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрито провадження по справі. Відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

23 квітня 2018 року на адресу суду від Заступника директора з правового забезпечення Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5», ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_3 з додатками (а.с. 31-84), згідно якого він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи наступним.

Наказом від 01 березня 2018 року за № 295/ОК Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5» звільнило ОСОБА_3 з 03 березня 2018 року за прогули, які він здійснив без поважних причин на протязі 2017 року, а саме 21 березня 2017 року, 05 травня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року.

У розумінні КЗпП України прогул це відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (п. 4 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 147 КЗпП України - за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

У відповідності до п.п. 6.2 та 6.3 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5», які затверджені наказом по підприємству за № 371 від 28 квітня 2017 року, де зазначено:

- п. 6.2 Працівники та РСС можуть проходити на територію Товариства тільки по пропуску встановленого зразка, виданого Бюро перепусток служби економічної безпеки (СЕБ);

- п. 6.3 При вході (виході) на (з) територію (і) Товариства працівники зобовязані відмітитися в системі контроля та управління доступом. Останній прогул без поважних причин, який був здійснений ОСОБА_3 07 листопада 2017 року - шестимісячний термін з дня вчинення проступку закінчується 07 травня 2018 року.

Відповідачу стало відомо про здійснені прогули ОСОБА_3 лише 05 лютого 2018 року. Підтвердженням зазначеного є Акт про виявлені порушення правил трудового розпорядку зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» бригадира трубопрокатного цеху.

В лютому 2018 року відбувалася перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху - 7 за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення правил внутрішнього трудового розпорядку зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» бригадира трубопрокатного цеху ОСОБА_3

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що бригадир зміни «Г» ОСОБА_3 неодноразово був відсутній на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «7,5» вказане і оплачене як відпрацьоване.

Дана ситуація стала можливою в звязку з тим, що ОСОБА_3 самостійно складав, підписував та надавав до БОТу підприємства табеля на оплату.

Від підписання Акту та коментарів ОСОБА_3 - відмовився, на неодноразові спроби відібрати у нього пояснення всіляко ухилявся і лише 12 лютого 2018 року надав пояснення, якими підтвердив, що неодноразово здійснював прогули без поважних причин, а в «Табелі виходу на роботу» особисто проставляв собі час «7,5» як відпрацьований і відповідно підприємством оплачений в повному обсязі.

Дані пояснення позивач написав власноруч з визнанням своєї вини в порушені правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства (прогули та фальсифікація табельного обліку).

Адміністрація підприємства неодноразово в період з 14 по 23 лютого 2018 року повідомляла ОСОБА_3 надати конкретизовані письмові пояснення, щодо причин невідповідності по зафіксованим системою «СКУД» фактам неодноразової своєї відсутності на робочому місці, однак, ніяких письмових пояснень позивач не надав, а складений Акт від 23 лютого 2018 року про відмову працівника надати письмові пояснення - не підписав.

З метою дотримання всіх обовязкових приписів законодавства, щодо розірвання трудового договору з ОСОБА_3 відповідач звернувся до первинної профспілкової організації ПМГУ для надання згоди на його звільнення.

26 лютого 2018 року Позивачу було направлене повідомлення про необхідність зявитися на президію профкому відносно його звільнення.

27 лютого 2018 року ОСОБА_3 власноруч на повідомлені написав, що ознайомлений з датою, місцем та часом проведення завкому.

На засідання позивач зявився, але не скористався наданим йому правом на доказування відсутності своєї провини в вчиненні прогулів та не надав будь-яких документів , які б підтверджували їх поважність.

28 лютого 2018 року президія первинної профспілкової організації ПМГУ надала згоду на звільнення ОСОБА_3 за прогули без поважних причин.

Таким чином, відповідач вважає, що були дотримані всі обовязкові приписи законодавства, які є обовязковими для розірвання трудового договору з позивачем звільнивши його за прогули без поважних причин.

Твердження позивача, що йому невідомі причини звільнення є безпідставними, оскільки надані (написані) ним особисто пояснення, складені Акти та відмова його в участі в засіданні профкому засвідчують його обізнаність в причинах його звільнення.

Оскільки звільнення ОСОБА_3 відбулося з посади бригадира правомірно та з дотриманням законодавства України то вимоги відносно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, необґрунтованими та незаконними.

Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки також вважають безпідставними, посилаючись на наступне.

Наказом від 01 березня 2018 року за № 295/ОК звільнено з підприємства ОСОБА_3 з 03 березня 2018 року.

Відповідно до наказу по підприємству від 13 грудня 2017 року № 1071 встановлено, що робочий день 09 березня 2018 року переноситься на 03 березня 2018 року, тобто суботу.

03 березня 2018 року, в суботу, на підприємстві був повноцінний робочий день.

Згідно з положеннями діючого законодавства України працівнику в останній робочий день проводяться виплати та видається трудова книжка.

Позивач в повній мірі отримав всі належні йому виплати, а трудову книжку, в останній робочий день, а саме 03 березня 2018 року в суботу не забрав.

03 березня 2018 року Позивачу на адресу його реєстрації та фактичного місця проживання було направлено повідомлення про необхідність зявитися в відділ кадрів підприємства для отримання трудової книжки.

В понеділок 05 березня 2018 року ОСОБА_3 отримав особисто трудову книжку, про що свідчить його підпис в особовій картці № П 287.

Крім того, зазначив, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, неправомірними та належним чином не підтверджені, сума моральної шкоди незрозуміло з якого принципу розраховувалася взагалі.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив у позові відмовити через необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

Постановою №9 від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів Пленум Верховного Суду України в ч.1 звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України.

Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемирну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Судом встановлено та вбачається з копії трудової книжки позивача серії АХ № 685362 (а.с. 10-11), що згідно наказу № П - 287 від 08 червня 2005 року позивач був прийнятий учнем стропальника в трубопрокатний цех Закритого акціонерного товариства «Нікопольський завод безшовних труб «Ніко Тьюб» (а.с. 85).

В обґрунтування позову позивач посилався, що наказом № 52 від 1 липня 2005 року був переведений в трубопрокатний цех стропальником 3 розряду, наказом № Пу - 34 від 30 вересня 2005 року був звільнений з роботи за ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Наказом № П 34/1 від 01 жовтня 2005 року позивач знову був прийнятий на роботу стропальником 3-го розряду до відповідача.

Наказом № П 34/1 у від 30 листопада 2005 року був звільнений за ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Наказом № П 34/2 від 01 грудня 2005 року знову був прийнятий стропальником 3-го розряду до відповідача.

01 лютого 2007 року Закрите акціонерне товариство «Нікопольський завод безшовних труб «Ніко Тьюб» було перейменовано на Закрите акціонерне товариство «ОСОБА_4 Нікопольський завод безшовних труб ОСОБА_5».

25 грудня 2007 року Закрите акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_5» було перетворене у Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5».

Наказом № 578 від 17 жовтня 2009 року позивач був переведений до трубопрокатного цеху бригадиром на обробці, сортуванню, прийманню та упаковці готової продукції 5 розряду.

Наказом № 295/ок від 01 березня 2018 року позивач був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулом без поважних причин (а.с. 11).

Під час судового засідання вищевикладені факти сторони не оспорювали.

Оцінюючи надані сторонами належні та допустимі докази у їх сукупності, щодо законності винесення наказу № 295/ок від 01 березня 2018 року про звільнення позивача з 03 березня 2018 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин, 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року, за згодою профкому заводу (протокол № 8 від 28 лютого 2017 року), суд приходить до наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору тощо.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, як роз'яснено у п. 24 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України.

Судом встановлено, що згідно Наказу за № 371 від 28 квітня 2017 року, введена в дію з 01 травня 2017 року нова редакція «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5» (а.с. 42)/

У п.п. 6.2 та 6.3 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5» зазначено:працівники та РСС можуть проходити на територію Товариства тільки по пропуску встановленого зразка, виданого Бюро перепусток служби економічної безпеки (СЕБ); при вході (виході) на (з) територію (і) Товариства працівники зобовязані відмітитися в системі контроля та управління доступом (а.с. 43-45).

У лютому 2018 року відбулася перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху - 7 за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення правил внутрішнього трудового розпорядку зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» бригадира трубопрокатного цеху ОСОБА_3 (а.с. 48-53).

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що бригадир зміни «Г» ОСОБА_3 неодноразово був відсутній на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «7,5» вказане і оплачене як відпрацьоване. Дана ситуація стала можливою в звязку з тим, що ОСОБА_3 самостійно складав, підписував та надавав до БОТу підприємства табеля на оплату.

Останній прогул без поважних причин, згідно вищевказаного Акту, був здійснений ОСОБА_3 07 листопада 2017 року, шестимісячний термін з дня вчинення проступку закінчується 07 травня 2018 року.

Враховуючи викладене, доводи позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_1 про те, що неможливо встановити коли саме позивач був відсутній на роботі без поважної причини та про те, що 26 лютого 2018 року вже минули строки накладення дисциплінарного стягнення, встановлені ст. 148 КЗпП України, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони спростовуються зазначеними вище матеріалами справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, адміністрація підприємства неодноразово в період з 14 по 23 лютого 2018 року повідомляла ОСОБА_3 надати конкретизовані письмові пояснення, щодо причин невідповідності по зафіксованим системою «СКУД» фактам неодноразової своєї відсутності на робочому місці, однак, ніяких письмових пояснень позивач не надав, що підтверджується Актом про відмову працівника надати письмові пояснення від 23 лютого 2018 року , складеному у відповідності до п.п. 8.8., 8.9. «Правил внутрішнього трудового розпорядку», затверджених наказом № 371 від 28 квітня 2017 року (а.с. 66) також поясненнями представника позивача ОСОБА_1

Згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

З метою дотримання зазначених приписів законодавства, судом встановлено, що відповідач звернувся до первинної профспілкової організації ПМГУ для надання згоди на звільнення позивача.

26 лютого 2018 року ОСОБА_3 було направлено повідомлення про необхідність зявитися на президію профкому відносно його звільнення. На повідомленні мається відмітка про ознайомлення ОСОБА_3 з даним повідомленням особисто під підпис 27 лютого 2018 року (а.с. 46).

Згідно протоколу № 8 засідання президії первинної профспілкової організації відповідача від 28 лютого 2018 року, президія надала згоду на звільнення ОСОБА_3 за прогули без поважних причин (а.с. 67-69).

Наказом № 295/ок від 01 березня 2018 року позивач був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 ОСОБА_5» з 03 березня 2018 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулами без поважних причин 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року за згодою профкому заводу (а.с.41).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідачем надані належні та достатні докази правомірності своїх дій щодо звільнення позивача за прогул без поважних причин, та що наказ № 295/ок від 01 березня 2018 року про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України був виданий у відповідності до вимог діючого законодавства, а позивач та його представник, навпаки, не довели жодним належним та допустимим доказом протилежного.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про недоведеність твердження позивача щодо відсутності прогулу з його боку, оскільки воно спростовуються матеріалами справи, показами свідків та фактично встановленими в судовому засіданні обставинами.

Виходячи з викладеного вище, суд знаходить позовні вимоги позивача щодо поновлення на роботі, щодо визнання наказу № 295/ок від 01 березня 2018 року незаконним та його скасування необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Так як позивачу відмовлено у задоволенні цих вимог позову, то не підлягає задоволенню позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як ця вимога безпосередньо повязана з попередніми та на думку суду безпідставними.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки, суд приходить до висновку про їх безпідставність, виходячи з наступного.

Наказом від 01 березня 2018 року за № 295/ОК Полянського ОСОБА_11 звільнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Ніко-Тьюб» з 03 березня 2018 року.

Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Ніко-Тьюб» від 13 грудня 2017 року № 1071 встановлено, що робочий день 09 березня переноситься на 03 березня 2018 року, тобто суботу. Таким чином, 03 березня 2018 року, в суботу, на підприємстві був повноцінний робочий день (а.с. 47).

Згідно з положеннями ст. 47 КЗпП України, працівнику в останній робочий день проводяться виплати та видається трудова книжка.

Позивач 03 березня 2018 року, в суботу, не забрав трудову книжку, у звязку з чим начальником відділу кадрів Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Ніко-Тьюб» того ж дня на адресу реєстрації та фактичного місця проживання позивача ОСОБА_3 були направлені повідомлення про необхідність зявитися до відділу кадрів підприємства для отримання трудової книжки (а.с. 72, а.с.73).

В понеділок 05 березня 2018 року ОСОБА_3 отримав особисто трудову книжку, про що свідчить його підпис в особовій картці № П 287 (а.с. 74-75).

Виходячи з викладеного, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оскільки судом не встановлено порушень трудових прав позивача, підстави для компенсації моральної шкоди відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу про звільнення та скасування його, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди у повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40, 147, 148, 149, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Дмитрівка, вул. Садова, буд. 10, фактичне місце проживання 53200, АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Ніко-Тьюб» (Код , адреса місцезнаходження 53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56) ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Ніко-Тьюб» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_12