Провадження №22-ц/772/75/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач :Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 рокуСправа № 126/417/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого: Голоти Л.О.,

суддів: Рибчинського В.П., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права приватної власності, за апеляційною скаргою заступника прокурора Вінницької області Сухореброго С.А. в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05.04.2017 року, ухвалене суддею Гуцолом В.І. в приміщенні суду, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права приватної власності.

Позов обґрунтовано тим, що 12.04.2015 року позивач з відповідачем взяли кожен на себе зобов'язання щодо купівлі-продажу нежитлових приміщень свинарника № 7, загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1, свинарника № 8, загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_2. За їх зобов'язаннями він передав ОСОБА_3 обумовлені сторонами грошові кошти в сумі 55000 грн. Відповідач надав йому розписку про отримання грошових коштів та передав документи на об'єкти купівлі-продажу. На його неодноразові звернення до відповідачів з проханням нотаріально оформити договори купівлі-продажу, відповідач не реагує, тобто не виконує обов'язки щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу. Дані обставини є перешкодою в оформленні ним права власності на майно.

Виходячи з наведеного, положень ст. 220 ЦК України, ОСОБА_2 просив :

1) визнати дійсним договір купівлі-продажу від 12.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухомого майна нежитлове приміщення свинарника № 7, літ «А», загальною площею - 1937,8 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_1 та на свинарник № 8, літер. «А», загальною площею - 1937,8 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_2;

2) визнати право приватної власності на нежитлове приміщення свинарника № 7, літера «А», загальною площею - 1937,8 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_1 та на свинарник № 8, літер. «А», загальною площею - 1937,8 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_2

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права приватної власності.

Позов обґрунтовано тим, що 12.04.2015 року позивач з відповідачем взяли кожен на себе зобов'язання щодо купівлі-продажу нежитлових приміщень свинарника № 6, загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_3, комплексу будівель та споруд ветсанпропускник СТФ, загальною площею 296 кв.м, навіс площею 77,4 кв.м, розташованих по АДРЕСА_4. За їх зобов'язаннями він передав ОСОБА_4 55000 грн. Відповідач надав йому розписку про отримання грошових коштів та передав документи на об'єкти купівлі-продажу. На його неодноразові звернення до відповідача з проханням нотаріально оформити договори купівлі-продажу, відповідач не реагує, тобто не виконує обов'язки щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу. Дані обставини є перешкодою в оформленні ним права власності на майно.

Виходячи з наведеного, положень ст. 220 ЦК України, ОСОБА_2 просив :

1) визнати дійсним договір купівлі-продажу від 12.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 нерухомого майна нежитлове приміщення свинарника № 6, літ «А», загальною площею - 1937,8 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_3 та комплекс будівель та споруд ветсанпропускник СТФ, літ. «А», загальною площею 296,0 кв. м. та навіс - 77,4 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_4;

2) визнати право приватної власності на нежитлове приміщення свинарника № 6, літера «А», загальною площею - 1937,8 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_3 та комплекс будівель та споруд ветсанпропускник СТФ, літ. «А», загальною площею 296,0 кв. м. та навіс - 77,4 кв. м., що розташовано в АДРЕСА_4.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 22.03.2017 року об'єднано в одне провадження цивільну справу (№ 126/417/17, провадження № 2/126/336/2017) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину купівлі-продажу дійсним та цивільну справу (№ 126/418/17, провадження № 2/126/337/2017) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину купівлі-продажу дійсним. Об'єднаній справі присвоєно № 126/417/17, провадження № 2/126/336/2017.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 05.04.2017 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 12.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 12.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на: нежитлове приміщення свинарника № 7, під літерою "А", загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1; нежитлове приміщення свинарника № 8, під літерою "А", загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_2; нежитлове приміщення свинарника № 6, під літерою "А", загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_3 Бершадського району Вінницької області; комплекс будівель та споруд ветсанпропускник СТФ, літера "А", загальною площею 296 кв.м, навіс площею 77,4 кв.м, розташованих по АДРЕСА_4.

Не погоджуючись із рішенням суду, заступник прокурора Вінницької області Сухоребрий С.А. в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення, передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вище вимогам.

У справі установлено, що 12.04.2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень свинарника № 7, загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1, свинарника № 8, загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_2.

Установлено також, що відповідач ОСОБА_3 отримав оплату за договором в розмірі 55000 грн. та передав позивачеві всі документи на придбане майно, позивач прийняв документи, оплатив вартість майна, що підтверджується відповідною розпискою відповідача ОСОБА_3

Судом установлено, що 12.04.2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень свинарника № 6, загальною площею 1937,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_3, комплексу будівель та споруд ветсанпропускник СТФ, загальною площею 296 кв.м, навіс площею 77,4 кв.м, розташованих по АДРЕСА_4.

Установлено також, що відповідач ОСОБА_4 отримав оплату за договором в розмірі 55000 грн. та передав позивачеві всі документи на придбане майно, позивач прийняв документи, оплатив вартість майна, що підтверджується відповідною розпискою відповідача ОСОБА_4

Посвідчити договори купівлі-продажу від 12.04.2015 року позивач не має можливості у зв'язку з тим, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 неодноразово на вимоги позивача відмовляються з'явитись до нотаріальної контори, а без їх особистої участі посвідчити договір є неможливим.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами під час укладення договорів було повне взаєморозуміння, всі умови договорів сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного вони не мали, однак на даний час відповідачі ухиляються від належного нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, що порушує право власності позивача, який не може в повній мірі володіти, використовувати та розпоряджатися своїм нерухомим майном.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17, та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

В той же час, суд першої інстанції задовольняючи позов не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Вказані обставини незазначені позивачем також й у позові, тоді як відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачем докази про те, шо відповідачі неодноразово на вимоги позивача відмовляються з'явитись до нотаріальної контори, апеляційний суд не вважає такими, що свідчить про безповоротне ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, адже запрошення позивачем відповідачів два рази протягом місяця до нотаріальної контори апеляційний суд вважає недостатніми для наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки за змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також у справі відсутні спірні договори купівлі-продажу від 12.04.2015 року, дійсними які визнав суд першої інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу також на те, що задоволення судом першої інстанції позову без наявності достатніх на то правових підстав порушує інтереси держави, адже відповідно до п. п «а» ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року № 7-93 за нотаріальні дії, вчинювані державними нотаріальними конторами і виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів: за посвідчення договорів відчуження житлових будинків, квартир, кімнат, дач, садових будинків, гаражів, а також інших об'єктів нерухомого майна, які перебувають у власності громадянина, що здійснює таке відчуження ставка державного мита становить 1 відсоток суми договору, але не менше одного неподаткового мінімуму доходів громадян, у зв'язку з чим завдано шкоду інтересам держави, оскільки позбавлено її права на отримання передбачених законом податків, зборів та обов'язкових платежів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема : порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено безповоротне ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, а також не надано спірні договори купівлі-продажу від 12.04.2015 року, визнати дійсними які просив позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин також у зв'язку з необхідністю державної реєстрації спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 року № 1878-VI, державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Вінницької області судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3044 грн. 80 коп. (т.2 а.с. 8-9).

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 141, 258 ч.4, 259 ч.1, 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області Сухореброго С.А. в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05.04.2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права приватної власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3044 гривні 80 копійок на користь Прокуратури Вінницької області («р/р 3988, , Державна казначейська служба України, МФО 820172, отримувач : Прокуратура Вінницької області»).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис В. П. Рибчинський

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий Л. О. Голота