РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1376/17

03 січня 2018 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Олійник П. В.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про тлумачення заповіту

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила розтлумачити текст заповіту її покійного батька ОСОБА_6 від 30.08.2004 року таким чином, що останній на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також земельний і майновий пай дочці ОСОБА_1. В обгрунтування позову покликається на те, що останні роки перед смертю покійний батько проживав у неї, оскільки, син (відповідач ОСОБА_1Г.) прогнав його із власного будинку. Позивач піклувалася про покійного батька, лікувала його. Проживши декілька років у позивача покійний батько прийняв рішення заповісти все належне майно своїй дочці і 30.08.2004 року написав в Деражненській сільській раді заповіт. Однак, при зверненні до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину отримала відмову і в постанові нотаріус зазначила, що з тексту заповіту не зрозуміло яке саме майно заповідається. Тлумачення заповіту може бути здійснено після відкриття спадщини самими спадкоємцями, проте згоди про це спадкоємцями не досягнуто. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту заповіту. В звязку з цим позивач звертається до суду із позовом про тлумачення заповіту.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та з аналогічних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнала.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник позов не визнали та пояснили, що покійний ОСОБА_6 у своєму заповіті лише зазначив, що заповідає позивачу земельницй і майновий пай, а щодо іншого майна жодних розпоряджень не залишив.

Свідок ОСОБА_7 показала, що посвідчувала заповіт покійного ОСОБА_6 і воля заповідача стосувалася лише земельного та майнового паїв, а не всього майна. Заповіт було вчинено на бланку заповіту, який на той час був розроблений в сільській раді.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши докази по справі вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Як встановлено судом 25.05.2016 року помер ОСОБА_6 і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями покійного ОСОБА_6 є дружина відповідач ОСОБА_3 та діти позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_1.

Судом також встановлено, що 30.08.2004 року покійним ОСОБА_6 в Деражненській сільській раді було складено заповіт, який посвідчений 30 серпня 2004 року секретарем виконавчого комітету Деражненської сільської ради Костопільського району Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за № 34, наступного змісту:

«Я ОСОБА_6, житель ІНФОРМАЦІЯ_1 на випадок свої смерті роблю таке заповітне розпорядження:

все своє майно, де б воно не знаходилось та в чому б воно не полягало і взагалі те, що буде мені належати на день смерті та на що я за законом буду мати право, я заповідаю ___

дочці ОСОБА_1

земельний та майновий паї».

В заповіті текст «Я ОСОБА_6, житель ІНФОРМАЦІЯ_1 на випадок свої смерті роблю таке заповітне розпорядження:

все своє майно, де б воно не знаходилось та в чому б воно не полягало і взагалі те, що буде мені належати на день смерті та на що я за законом буду мати право, я заповідаю __» виконано машинописним текстом, а текст «дочці ОСОБА_1 земельний та майновий паї» написано від руки.

Після смерті ОСОБА_6 позивач звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину, однак, отримала відмову. В постанові нотаріус зазначила, що з тексту заповіту не зрозуміло яке саме майно заповідається. Згідно положень ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями, проте згоди про це спадкоємцями не було досягнуто.

Позивач просила суд здійснити тлумачення заповіту, розуміти та читати його наступним чином: «Я ОСОБА_6, на випадок свої смерті все своє майно, де б воно не знаходилось та в чому б воно не полягало і взагалі те, що буде мені належати на день смерті та на що я за законом буду мати право, я заповідаю дочці ОСОБА_1, в том числі майновий та земельний паї».

Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями, а у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину.

Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що за ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті.

Суд вважає, що текст спірного заповіту викладений чіткою і зрозумілою мовою, в ньому немає подвійного змісту, із заповіту чітко вбачається воля заповідача передати належні йому майновий та земельний паї в порядку спадкування позивачу та відсутній натяк на інше майно. Зокрема це вбачається із того, що фактично воля спадкодавця виражена у рукописному тексті заповіту. Інша ж частина заповіту, яка виконана машинописним текстом, є заготовленим бланком заповіту, що підтверджується і показами свідка ОСОБА_7.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що фактично позивач наполягає на виході за межі тлумачення змісту правочину та просить вирішити питання не про тлумачення умов заповіту, а про зміну його істотних умов, а саме в частині іншого спадкового майна (зокрема житлового будинку), яке належало спадкодавцю на момент складання заповіту, що є недопустимим.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування в даній справі положення ст. 213 ЦК України, оскільки в позовній заяві позивачем не зазначено жодних підстав та фактів в розумінні вимог ст. 213 ЦК України. В звязку з цим, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 89, 258-260 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про тлумачення заповіту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяОСОБА_8