Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/9167/18
Номер провадження 22-ц/824/629/2018
Головуючий у суді першої інстанції М.І. Шкірай
Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
12 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 752/9167/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

учасники справи:

заявник ОСОБА_3

заінтересована особа Київська міська рада

заінтересована особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального

округу Смолянінова Олена Ярославівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Київської міської ради, подану представником ОСОБА_5

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року ухвалене у складі судді Шкірая М.І., в приміщенні Голосіївського районного суду м.Києва, відомості про час та дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, мотивованою тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його близький друг ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був одинокою людиною та з яким вони товаришували з 1986 року. З роками дружні стосунки зміцнилися, вони завжди були поряд та підтримували один одного. У 2012 році заявник дуже посварився зі своєю дружиною, зібрав речі і пішов із дому. Так як ОСОБА_6 був йому другом, він запросив його жити до себе у його частині житлового будинку. З того часу він постійно проживав разом зі своїм другом як рідні брати, вони стали вести спільне господарство, сплачувати комунальні послуги та інше. Адресу реєстрації місця проживання він не змінював, але фактично з 31.12.2012 року він проживав разом із ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 де і проживає на теперішній час. Після смерті свого друга, 19.03.2018 року він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О.Я. із заявою про прийняття спадщини за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 Проте нотаріус постановою відмовив у вчиненні нотаріальних дій щодо вказаної спадщини на підставі того, що він не надав документів, які б підтверджували родинні відносини з померлим. Зазначене стало підставою звернення до суду із даною заявою, у якій заявник просив суд встановити факт його постійного проживання однією сім'єю у 5 років 1 місяць 21 день до часу відкриття спадщини з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Заінтересованими особами у справі зазначив Київську міську раду, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінову О.Я.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2018 року заяву ОСОБА_3, заінтересовані особи: Київська міська рада, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О.Я., про встановлення факту проживання однією сім'єю задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 однією сім'єю у 5 років 1 місяць 21 день до часу відкриття спадщини з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Не погоджуючись із рішенням суду, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин зазначених заявником у заяві. Суд не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі із ОСОБА_7 з 17.09.1982 року, доказів припинення шлюбних відносин заявником не надано, а тому заявник не міг проживати однією сім'єю з померлим. Акти, які суд взяв до уваги не є належними письмовими доказами підтвердження факту проживання заявника з померлим ОСОБА_6 однією сім'єю. Суд не взяв до уваги, що матеріали справи не містять доказів того, що заявник ніс витрати по утриманню будинку належного ОСОБА_6 Вважає, що даний спір підлягає розгляду у позовному провадженні, оскільки Київською міською радою оспорюється право заявника на спадкове майно.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_14 доводи апеляційної скарги не визнала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що воно є законним та обґрунтованим.

Заінтересована особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу СмоляніноваО.Я. про час, місце і дату розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилася, надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд справи за її відсутності у зв'язку із професійною зайнятістю. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу Київської міської ради не скористалася.

Заінтересована особа Київська міська рада явку свого представника у судове засідання апеляційної інстанції не забезпечила, судову повістку - повідомлення отримала відповідно до вимог закону, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від зазначеної особи не надходило.

З урахування зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності заінтересованих осіб (їх представників) з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_9, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених вимог. Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 3426.

З довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 05.07.2018 року № 844 вбачається, ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 04 жовтня 2001 року, 1/2 частина вказаного будинку належала йому на праві власності на підставі договору дарування від 27 липня 2001року.

Із трудової книжки ОСОБА_6 вбачається, що він у період з 24.07.1984 року по 16.08.1996 року працював на Київській хустяній фабриці (Колективне підприємство «Троянда»), а з трудової книжки ОСОБА_3 вбачається, що він також працював на Київській хустяній фабриці у період з 21.06.1988 року по 06.10.1988 року.

Так, за положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду із даною заявою ОСОБА_3 посилаючись на те, що він фактично з 31.12.2012 року проживав разом зі своїм другом ОСОБА_6, як із рідним братом, за адресою: АДРЕСА_2 просив суд встановити факт його постійного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 у 5 років 1 місяць 21 день, до часу відкриття спадщини.

За змістом частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно роз'яснень викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника, як це роз'яснено пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» у разі, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Проте, визнавши вказані заявником обставини доведеними, залишилось не з'ясованим, чи було помешкання ОСОБА_6 постійним місцем проживання ОСОБА_3, чи зберігає заявник за собою право користування іншим жилим приміщенням, ураховуючи той факт, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, саме по собі понесення витрат на поховання та отримання праху померлого не можуть бути підтвердженням факту проживання однією сім'єю з померлим понад п'ять років.

Акти, які суд вважав належними доказами на підтвердження спільного проживання заявника з померлим ОСОБА_6 не є допустимими доказами у розумінні закону. Суд помилково взяв їх до уваги та дійшов невірного висновку про те, що вказаними актами підтверджується факт постійного проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 однією сім'єю понад п'ять років за адресою: АДРЕСА_5

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведених норм закону колегія суддів критично оцінює акти від 29 березня 2018 року, від 11 квітня 2018 року, від 25 квітня 2018 року, оскільки вони не є допустимими доказами на підтвердження того, що заявник постійно проживав однією сім'єю понад 5 років з ОСОБА_6

Так, акт від 25.04.2018 року складений депутатом Київської міської ради ОСОБА_11, у тому, що ОСОБА_3 тривалий час фактично та безперервно проживає за адресою: АДРЕСА_3. Однак, депутат не є уповноваженою особою на складання таких документів. До повноважень депутата, наданих йому законом, не віднесено встановлення фактів проживання особи за тією чи іншою адресою. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що особи, від імені яких складено акти від 29 березня 2018 року, від 11 квітня 2018 року, проживають за вказаними у актах адресами понад п'ять років та можуть підтвердити місце постійного проживання заявника останні п'ять років за адресою: АДРЕСА_5 Такі особи допитані судом у якості свідків не були, заявником відповідного клопотання про їх допит не заявлялося. Дані акти не свідчать про те, що заявник і ОСОБА_6 проживали однією сім'єю. А тому такі акти суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що заявник і ОСОБА_6 протягом п'яти років (або будь-який період) вели спільне господарство, що у них був спільний бюджет, що вони разом здійснювали покупки, утримували будинок, сплачували вартість отриманих комунальних послуг. Так, квитанції про сплату вартості комунальних послуг свідчать про те, що комунальні послуги сплачувались померлим ОСОБА_6

Отже, у суду першої інстанції не було жодних підстав вважати такі акти допустимим доказом на підтвердження постійного проживання заявника з ОСОБА_6 однією сім'єю понад п'ять років.

Крім того, під час розгляду справи судом не було досліджено ту обставину, що хоч заявник і посварився з дружиною, проте доказів припинення шлюбних відносин між ними суду не надав. Даний факт судом не встановлювався та не перевірявся. А тому маючи сім'ю у визначеному законом порядку, заявник не міг проживати сім'єю з іншою особою. Також суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що заявник не змінював місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, а факт проживання за адресою у визначеному законом порядку не зареєстрував.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 сплачував розрахунки за спожиті комунальні послуги. Із наявних у матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що така оплата здійснювалася від імені ОСОБА_6 Доказів того, що такі квитанції заповнювалися заявником матеріали справи не містять.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції перевіряючи доводи заяви ОСОБА_3 допустив однобічність та неповноту судового розгляду, порушення норм процесуального права що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду щодо доведеності та обґрунтованості заявлених вимог є передчасними та такими, що суперечать нормам закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що даний спір підлягає розгляду у позовному провадженні, оскільки Київською міською радою оспорюється право заявника на спадкове майно ОСОБА_6, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов'язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб'єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов'язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб'єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем понад п'ять років необхідно заявнику для вирішення надалі питання щодо права на спадкове майно.

При цьому згідно із частиною першою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Частино другою статті 1277 ЦК України визначено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Звернувшись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, Київська міська рада зазначаючи про наявність між нею та заявником спору про право (оскільки Київська міська рада відповідно до вимог закону, в свою чергу, також претендує на спадкове майно після смерті ОСОБА_6.) не врахувала положень ч. 2 ст. 1277 ЦК України, які визначають, що таке право виникає у Ради лише через рік після смерті спадкодавця, у даному випадку з 23.02.2019 року, так як датою смерті ОСОБА_6 є ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відтак у суду першої інстанції не було підстав відмовляти заявнику у відкритті провадження за його заявою з підстав наявності спору про право, як і відсутні підстави для залишення заяви без розгляду, оскільки на даний час у Київської міської ради ще не виникло будь-яких прав щодо спадкового майна ОСОБА_6 А тому такі доводи апеляційної скарги відхиляються судом як необґрунтовані та передчасні.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_3

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

З урахуванням положень статті 141 ЦПК України із ОСОБА_3 на користь Київської міської ради підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 528,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київської міської ради, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні заяви.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Київської міської ради витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 528,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21.12.2018 року

Судді:

Л.Д.Поливач

О.І.Шкоріна

Л.Д.Махлай