АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» лютого 2018 року

м. Харків

справа № 641/10328/14-ц

провадження № 22ц/790/1044/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя - доповідач),

суддів - Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року в складі судді Колодяжної І. М.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до договору № DNH4KP26161260 від 01 червня 2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2983,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 01 вересня 2014 року має заборгованість перед банком в розмірі 58349,58 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2982,77 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 16743,55 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасність виконання умов за договором - 35368,52 грн., а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2754,74 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 58349,58 грн. та судові витрати у розмірі 583,50 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у судовому засіданні було встановлено, що у 2012 році виконано платіж за вказаним договором у сумі 0,73 грн., яким перервано строк позовної давності; що розрахунок заборгованості виконаний з урахуванням усіх платежів та рішень за кредитним договором.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» необхідно - залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що строк позовної давності для звернення до суду у банку сплинув.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору № DNH4KP26161260 від 01 червня 2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2983,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору банк надає позичальнику строковий кредит на строк 18 місяців до 03 грудня 2007 року включно. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно; до 10 числа кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 201,09 грн. для погашення заборгованості.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_2 станом на 01 вересня 2014 року має заборгованість перед банком в розмірі 58349,58 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2982,77 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 16743,55 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасність виконання умов за договором - 35368,52 грн., а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) -500,00 грн., штраф ( процентна складова) - 2754,74 грн.

Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з умовами кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 201,09 грн., які позичальник повинен надавати банку до 10 числа кожного місяця для погашення заборгованості.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Проте, позивачем не надано доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, ці Умови відповідачкою не підписувались, тому не можна зробити висновок про те, що умовами надання споживчого кредиту в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, було передбачено збільшення позовної давності.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14).

Відповідно до кредитного договору банк надає позичальнику строковий кредит до 03 грудня 2007 року включно. Тобто строк позовної давності за основною вимогою сплив 04 грудня 2010 року, однак з позовом банк звернувся лише у жовтні 2014 року.

Про застосування наслідків спливу строку позовної давності відповідач заявляла клопотання у заяві про перегляд заочного рішення та в запереченнях проти позову.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у сторін є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Бездіяльність боржника (наприклад, не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2104цс16 від 23 листопада 2016 року, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09 листопада 2016 року, при цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як вбачається з розрахунку, наданого банком не вбачається, що протягом строку позовної давності відповідачем вчинялись будь-які платежі за вищевказаним договором, жодних квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження здійснення платежів особисто відповідачем та визнання нею боргу до суду не надано.

Посилання позивача на те, що у судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що за вищевказаним кредитним договором у 2012 році вчинено платіж у розмірі 0,73 грн., є безпідставними, оскільки у розрахунку заборгованості, наданому банком, такий платіж не відображено. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, учасники справи жодного разу не з'являлися у судові засідання, фіксування процесу за допомогою звукозаписувального засобу у зв'язку з цим не здійснювалось. Представниками Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» надавались заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, отже, у судовому засіданні така обставина не встановлювалась.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 374 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Доводи апеляційної скарги, які зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції, і яким суд надав відповідну правову оцінку, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії

Повний текст постанови складено 08 лютого 2018 року