П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2018 року м. Київ

справа № 756/7268/18

провадження №22-ц/824/4348/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 6 лютого 2015 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 3 червня 2015 року, частково задоволені її позовні вимоги до ОСОБА_3 про встановлення факту та поділ майна. Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 6/7, а за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 104 000 грн. компенсації в розмірі ? частини автомобіля «Субару», який придбаний у шлюбі.

8 липня 2015 року Оболонським районним судом м.Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу 104 000 гривень. 9 жовтня 2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48984221.

На день звернення з позовом до суду, рішення Оболонського районного суду від 6 лютого 2015 року не виконано, відповідачем не сплачені грошові кошти в розмірі 104 000 грн..

Посилаючись на зазначені обставини, та на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 37 856 грн. та 3% річних в розмірі 9 086,47 грн., за період невиконання відповідачем судового рішення, оскільки сума грошових коштів що була стягнута за рішенням суду знецінилася внаслідок інфляційних процесів та підлягає відшкодуванню.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2018 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 37 856 грн. інфляційних втрат, 9 086,47 грн. - 3% річних та 704, 80 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він намагався домовитись з позивачем щодо порядку та строків виконання рішення суду, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що нею вчинялися дії спрямовані на примусове виконання рішення суду, що державним виконавцем не здійснено заходів щодо примусового виконання рішення.

Крім того, зазначив про відсутність в його діях вини у невиконанні рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу стороною позивача не подано.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 6 лютого 2015 року у справі №2/756/26/15 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту та поділ майна.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 6/7 частин квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 104 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено /а.с.7-8/.

Рішення набрало законної сили 3 червня 2015 року.

8 липня 2015 року Оболонським районним судом м. Києва у справі видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу 104 000 грн..

9 жовтня 2015 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 48984221 /а.с.11/

До теперішнього часу рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 лютого 2015 року у справі 2/756/26/15 не виконано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що невиконання рішення суду ОСОБА_3 про стягнення коштів у сумі 104 000 грн., призвело до прострочення виконання грошового зобов'язання, наслідки чого визначені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2, та ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а також у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Між сторонами на підставі рішення суду виникло грошове зобов'язання.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Установивши, що ОСОБА_3 не виконує грошове зобов'язання, покладене на нього рішенням суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнув з ОСОБА_3 інфляційні втрати та 3% річних.

Особливістю правової природи відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України полягають в тому, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача ОСОБА_3 у простроченні виконання грошового зобов'язання за рішенням суду є безпідставними, оскільки не мають правового значення при вирішення даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повно з'ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 369, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус