Справа № 272/1023/15-ц
Провадження № 2/369/1085/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29.10.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

секретаря Головатюк В.В.

за участі

представника позивача Орел С.С.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір про надання останньому кредиту в розмірі 49 400 дол. США, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 13,45%, та кінцевим терміном повернення до 10 червня 2038 року. За умовами даного договору ОСОБА_3 мав регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Свої зобов'язання за договором банк виконав. У порушення вимог договору та норм кодексу відповідач перестав вносити необхідні платежі. Неодноразові звернення працівників банку результатів не мало. Станом на 21.07.2015 року за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 51 637 дол. США , яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 47 961, 17 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування коштами - 3 661, 16 доларів США, заборгованість по підвищеним відсоткам 14 93 доларів США. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким поручитель несе солідарну відповідальність за неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 51 637, 26 доарів США; судові витрати покласти на відповідачів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував. Подав суду письмові пояснення (т.3 а.с.). Вказав, що банком неправомірно пред'явлено позов про стягнення заборгованості в іноземній валюті, оскільки грошовою одиницею в Україні є гривна, грошові зобов'язання мають виконуватись в гривнях. Також умовами договору, п5.2, сторони погодили порядок дострокового стягнення заборгованості. Так, позивач зобов'язаний направити повідомлення боржнику з вимогою погасити борг в цілому або в певній частині. Але така вимога саме ПАТ «Універсал Банк» направлена не була. Вимога, що є в матеріалах справи, відправлена ТОВ «Ксерокс Україна», іншої вимоги немає та позивач не надав будь-яких інших доказів на підтвердження виконання п.5.2 договору. До письмових пояснень представником подані також постанови ВСУ. Просив відмовити в задоволенні позову також з-підстав пропуску строку позовної давності по платежам.

Також матеріали справи містять заяву про перегляд заочного рішення (т.2 а.с. 126-135). У даній заяві представник відповідача також обґрунтовував відсутність доказів на підтвердження наявної заборгованості, не підтверджено факт видачі кредиту, у встановлено порядку, а подані меморіальні ордери не відповідають вимогам чинного законодавства.

У судове засіданні відповідач ОСОБА_4 не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк» у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів (протокол №2-2009 від 22 червня 2009 року) було змінено на публічне акціонерне товариство та перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк».

Відповідно до п.1.1. Статуту Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» банк є правонаступником усіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк».

20 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 067-2008-2120. За даним договором ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 49 400 доларів США, з базовою процентною ставкою 13,45% річних та строком кредитування до 10 червня 2038 року включно.

Відповідно до п. 1.1.1. Кредитного договору за користування коштами понад встановлений строк або терміни погашення нараховується процентна ставка в розмірів 40,35 % річних, і такий розмір підвищеної процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу. Відповідно до п. 1.1.2. Договору підвищена процентна ставка не застосовується, а застосовується процентна ставка у розмірі 0,0001% річних, якщо погашення простроченої суми боргу відбулося протягом перших трьох календарних днів з дати виникнення такого прострочення. Відповідно до п. 2.12. банк може збільшити проценту ставку у разі зміни Національним Банком України розміру чинної облікової ставки та/або у разі запровадження адміністративних та/або інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку або якщо така зміна процентної ставки відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів. Про таку зміну банк має повідомити позичальника письмово за 15 днів до дати зміни процентної ставки та протягом 7 календарних днів з дати набрання чинності нового розміру процентної ставки. Факт непогашення у строк до останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової процентної ставки, є згодою позичальника з новим розміром процентної ставки.

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору строк кредитування становить період з дати надання кредиту до 10 червня 2038 року включно, що є датою остаточного погашення всієї суми кредиту, і за умовами договору таке погашення має відбуватися у валюті кредиту. Відповідно до п.1.3. вказаний кредит надається на придбання майна.

Відповідно до вимог п.2.4. погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів, що складаються з частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період, та сплачуються у встановлену дату погашення щомісячних платежів - останній робочий день, що передує 10 числу кожного місяця. За умовами договору, датою прострочення сплати суми основного боргу є перший календарний день, що слідує за датою погашення щомісячного платежу.

Відповідно до п.2.7. договору нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування відсотків «30/360» на суму фактичного залишку заборгованості, починаючи з дати списання коштів із позичкового рахунку зарахування на поточний рахунок до дати повного погашення кредиту. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язується здійснити повне погашення процентів не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Відповідно до умов п. 5.2.5. кредитного договору, у разі прострочення сплати чергового платежу та направлення банком повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення порушень умов договору протягом 30 календарних днів з дня відправлення такого повідомлення (вимоги), слід вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

На виконання вищевказаного пункту ПАТ «Універсал Банк» направив суду ОСОБА_3 вимогу від 03 червня 2015 року, яка останнім отримана 06 червня 2015 року.

Факт отримання цієї вимоги не заперечувався по суті відповідачем. Доводи представника відповідача про направлення цієї вимоги не банком, а іншою установою, суд до уваги не бере, оскільки отриманий лист саме від банку щодо погашення заборгованості.

Відповідно до п. 6.1. Договору за виконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та вказаним кредитним договором.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Пунктами 1.1, 2, 5.3 кредитного договору передбачено зобов'язання відповідача погасити кредит, сплатити відсотки за користування ним, повністю та своєчасно виконувати всі зобов'язання за кредитним договором, щомісячно в дату сплати щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, у разі порушення позичальником істотних умов кредитного договору на вимогу банку достроково погасити заборгованість по кредиту, відсотках та підвищених відсотках в повному обсязі.

У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК.

З наданих представником позивача та наданими суду документів, встановлено, що ОСОБА_3 порушив та продовжує порушувати умови договору.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Стаття 99 Конституції України закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно з приписами ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Згідно ст.. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно П.1 Ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (редакція якого діяла на час укладення Кредитного договору) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції та угоди з валютними цінностями.

Пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлюється, що Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного Банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

В той же час, на сьогодні законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що отримана у встановленому порядку.

Додатково слід зазначити, що відповідно до п. 1.5 Положення "Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу" (затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, якому у встановленому порядку видано ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодної з сторін договору.

Таким чином, відповідно до норм ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України "Про Національний банк України", ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" банки та інші установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Відповідач заперечуючи щодо валюти кредиту та стягнення заборгованості в іноземній валюті не надав суду доказів щодо неможливості здійснення позивачем валютних операцій.

За нормою ч. ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як роз'яснив Верховний суд України у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тому посилання представника відповідача щодо валюти кредиту суд вважає безпідставними.

Суд не приймає до уваги, з огляду на вимоги ст. 77,78 ЦПК України посилання представника відповідача щодо невидачі кредитних коштів, відсутність підтвердження наявної заборгованості.

З наявного розрахунку заборгованості вбачається, що після отримання кредитних коштів, ОСОБА_3 здійснював погашення поточних кредитних коштів.

Згідно висновку експерту за результатами проведення судово-економічної експертизи КНДІСЕ №1160/18-45 від 12 червня 2018 року, за період з 20 червня 2008 року по 24 листопада 2017 року, аналізуючи виписку по особовому рахунку НОМЕР_3, наявні дані про поповнення рахунку внаслідок купівлі валюти для погашення заборгованості.

Також експерт вказав, що наданий на дослідження розрахунок заборгованості ОСОБА_3 з урахуванням умов кредитного договору та виписок по особовому рахунку позичальника станом на 21 липня 2015 року підтверджується в розмірі 51 620,09 дол. США. Станом на 29 жовтня офіційний курс долара становить 28,265984 грн.

Щодо позовної давності, слід вказати. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У судовому засіданні представник відповідача вказав, що до окремих позовних вимог про стягнення заборгованості слід застосувати позовну давність. Разом з тим, з розрахунку заборгованості, наведеного експертом, вбачається, що сповнення рахунку ОСОБА_3 здійснювалось до січня 2015 року, позов до суду поданий у серпні 2015 року, тобто без пропуску строку позовної давності.

На підставі наведеного, перевіривши подані розрахунки, враховуючи висновки експерта суд вважає доведеними вимоги позивача про наявність заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3: заборгованість в розмірі 51 620,09 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення становить 1 459 092,64 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 47 961, 13 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування коштами - 3 643,96 доларів США, заборгованість по підвищеним відсоткам 14, 99 доларів США. В іншій частині позовні вимоги щодо наявної заборгованості не підтверджено висновком експерта.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність.

Встановлено, що між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 20 червня 2008 року було укладено договір поруки № 067-2008-2120-Р.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки, поручитель зобов'язується перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі як таких, що існують на момент укладення договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно з умовами п. 1.2. Договору поруки, поручитель засвідчує, що йому відомі усі умови кредитного договору і він погоджується з ними, зокрема, сума основного боргу - 49 400 (сорок дев'ять тисяч чотириста) доларів США, що дорівнює еквівалентну 23 9713, 50 (двісті тридцять дев'ять тисяч сімсот тринадцять ) гривень 50 копійок за курсом НБУ на день укладення кредитного договору; розмір процентної ставки за користування кредитом без порушення термінів сплати платежів - 13, 45% річних; розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені строки/терміни сплати платежів - 40,35% річних; термін повного виконання зобов'язань за Кредитним договором - не пізніше 10 червня 2038 року; інші умови Кредитного договору.

Відповідно до п. 1.3. Договору поруки поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма його кредитними зобов'язаннями, включно з поверненням основної суми боргу, сплатою процентів, комісій, відшкодуванням можливих збитків, сплатою пені та штрафних санкцій, передбачених умовами Кредитного договору. За умовами п.1.4. Договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною, і причини невиконання боржником своїх зобов'язань не можуть впливати на виконання зобов'язань поручителем. Відповідно до умов п.2.2. Договору поруки у разі невиконання боржником своїх кредитних зобов'язань банк має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, який зобов'язаний виконати їх на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги, яка має бути відправлена рекомендованим листом з повідомленням про його вручення, шляхом перерахування коштів у сумі заборгованості боржника на рахунок, вказаний банком. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 2.6. Договору поруки моментом повного виконання поручителем своїх зобов'язань є момент зарахування на рахунок банку коштів, спрямованих на погашення заборгованості, що має підтверджуватися випискою банку.

За ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Позивачем надано суду достатньо доказів на підтвердження не виконання умов договору відповідачем, позичальником, а саме строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що заборгованість, має бути стягнута солідарно з відповідачів в розмірі: 51 620,09 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення становить 1 459 092,64 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 47 961, 13 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування коштами - 3 643,96 доларів США, заборгованість по підвищеним відсоткам 14, 99 доларів США.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

При поданні позову було сплачено судовий збір - 3 654 грн. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжне доручення за №1780/50 від 13 серпня 2015 року. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів понесених судових витрат підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.88, 208, 213-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на корить Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 067-2008-2120 від 20.06.2008 року в розмірі 51 620,09 дол. США (п'ятдесят одна тисяча шістсот двадцять дол. 09 центів), що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення становить 1 459 092,64 грн. (один мільйон чотириста п'ятдесят дев'ять тисяч дев'яносто дві грн. 64 коп.), яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 47 961, 13 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування коштами - 3 643,96 доларів США, заборгованість по підвищеним відсоткам 14, 99 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на корить Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» витрати в розмірі 1827 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн.).

Стягнути з ОСОБА_4 на корить Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» судові витрати в розмірі 1827 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн.).

Інформація про позивача: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, , п/р № 2428 в ПАТ Універсал Банк», МФО 322001).

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1).

Інформація про відповідача: ОСОБА_4 ( ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована: АДРЕСА_1).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текс рішення виготовлено 05 листопада 2018 року.

Суддя