КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року

справа 754/11556/16-ц

провадження № 22-ц/824/1322/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В, Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року у складі судді Саламон О.Б. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання правових послуг та за позовами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними та про визнання договору про надання правової допомоги недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання правових послуг, у якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в якості оплати за договором про надання правових послуг у розмірі 65000,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року цивільну справу №754/11743/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними та цивільну справу №754/11556/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання правових послуг об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року цивільну справу №754/11556/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання правових послуг, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними та цивільну справу №754/112771/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним об'єднано в одне провадження.

У поданому позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними, позивач просила визнати виконаним зобов'язання ОСОБА_4 за договором про надання правової допомоги, а саме оплати винагороди у сумі, яка еквівалентна 2500 доларам США виконавцю ОСОБА_3, судові витрати покласти на ОСОБА_3.

У поданому позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним позивач просила визнати укладений між нею та ОСОБА_3 правочин, а саме договір про надання правової допомоги від 29.08.2016 року, недійсним, судові витрати покласти на ОСОБА_3.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 31 липня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання правових послуг задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 65 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними та про визнання договору про надання правової допомоги недійсним відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що зобов'язання за договором про надання правової допомоги вона виконала, грошові кошти за надані ОСОБА_3 послуги сплатила. На підтвердження передання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 2 500 доларів США вона надала до суду висновок за результатами проведення психофізіологічної експертизи із застосуванням комп'ютерного поліграфа від 15.06.2017 року та аудіо запис розмови між сторонами про повну оплату послуг за оспорюваним договором. Крім того, зазначає, що викликані у судове засідання свідки підтвердили передачу грошових коштів ОСОБА_3 Умовами оспорюваного договору не передбачено підтвердження факту передачі грошових коштів за надані послуги.

Також вказує, що ОСОБА_3 не є адвокатом, а тому до нього судом першої інстанції помилково застосовано Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

До того ж, ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу не роз'яснив їй можливість укладення біль вигідного для неї договору дарування.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання правових послуг, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 зобов'язання за укладеним між сторонами договором не виконала, грошові кошти за надані послуги не сплатила.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними та про визнання договору про надання правової допомоги недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не надала доказів про введення її ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору в оману та з того, що ОСОБА_4 не довела суду, що вона передала грошові кошти ОСОБА_3 на виконання спірного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги, умовами якого передбачено, що ОСОБА_3 отримавши від ОСОБА_4 довіреність від її сина ОСОБА_7 на право відчуження ? частини квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_7, передасть її у власність ОСОБА_4, яка в свою чергу отримавши право власності на ? частину зазначеної квартири зобов'язується оплатити ОСОБА_3 винагороду в сумі, що еквівалентна 2500 доларам США протягом 3 днів (а.с.6 т.1).

06 вересня 2016 року ОСОБА_3 видано нотаріальну довіреність від ОСОБА_7, який уповноважив ОСОБА_3 бути його представником. (а.с.7 т.1).

Умовами цієї довіреності передбачено, що ОСОБА_3 надано повноваження з питань управління та розпорядження всім майном, належним ОСОБА_7

14 вересня 2016 року між ОСОБА_7 в інтересах якого діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу ? частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-9 т.1).

Пунктами 15,16 цього договору передбачено підтвердження, що цей договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь - якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладався без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, однаково розуміють значення, умови договору, природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи. Сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Зазначений договір нотаріусом було внесено до реєстру нотаріальних дій за №1795.

Умовами договору про надання правової допомоги від 29.08.2016 року передбачено ОСОБА_4 після отримання у свою власність ? частини квартири АДРЕСА_1, зобов'язалася на протязі трьох днів з дня укладання договору купівлі - продажу сплатити ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, яка еквівалентна 2 500 дол. США.

Тобто, предметом даного договору є придбання ОСОБА_4 ? частки вказаної квартири внаслідок надання послуг ОСОБА_3

Договір купівлі-продажу ? частки квартири укладено, ОСОБА_4 отримала право власність, що нею не заперечувалося.

ОСОБА_3 особисто надано послуги ОСОБА_4 щодо укладення договору купівлі-продажу ? частки квартири, згідно з умовами договору про надання правової допомоги від 29.08.2016 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язався надавати ОСОБА_4 послуги щодо отримання позивачем права власності на ? частину квартири, а остання в свою чергу зобов'язувалася своєчасно оплатити надані послуги.

У наданих поясненнях ОСОБА_4 зазначала, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання договору про надання правових послуг, зокрема акту прийому-передачі цих послуг, та також зазначає, що ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу ? частки квартири, а вона передала йому грошові кошти у сумі 2500 доларів США за надані послуги. Зазначені ОСОБА_4 твердження суперечать один одному, оскільки ОСОБА_4 підтверджує надання їй ОСОБА_3 послуг, передбачених договором про надання правової допомоги, а тому цей договір ОСОБА_3 виконаний.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що укладений між сторонами договір про надання правових послуг від 29.08.2016 року є недійсним, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п.2 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 цієї Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що договір про надання правової допомоги укладений під впливом обману, оскільки ОСОБА_3 переконав її в тому, що частина квартири, яка належала її сину підлягає конфіскації, а тому вмовив укласти договір купівлі-продажу, та запевнив її, що він є адвокатом.

Проте, умовами укладеного договору про надання правової допомоги не передбачено, що ОСОБА_3 є особою, яка займається адвокатською діяльністю.

Укладаючи цей сторони визначили які саме послуги надає ОСОБА_3, які обов'язки ОСОБА_4 по виконанню даного договору, та остання підписуючи договір погодилася з його умовами.

Після укладення договору про надання правової допомоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, уклали договір купівлі-продажу ? частки квартири.

Договір купівлі-продажу є дійсним, ОСОБА_4 не оспорювала його, а тому ОСОБА_4 не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на обман ОСОБА_3 щодо обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, відсутні підстави для визнання договору про надання правової допомоги недійсним.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 умови договору про надання правової допомоги виконано, договір купівлі-продажу ? частки квартири укладено, проте ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2 500 доларів США за надані послуги не сплачено, що є підставою для стягнення заборгованості за цими правочинами у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 зобов'язання за договором про надання правових послуг виконала, грошові кошти у сумі 2 500 доларів США сплатила ОСОБА_3, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

До суду першої інстанції ОСОБА_4 надала висновок експертного психофізіологічного інтерв'ю з застосуванням поліграфа, у відповідності до якого експерт зробив висновок, що інформація, яку надала ОСОБА_4 на запитання: «Чи заплатила ОСОБА_4 ОСОБА_3 оплату в розмірі 2 500 дол. США за договором про надання правової допомоги» «Чи говорить ОСОБА_4 правду, що оплатила послуги ОСОБА_3 у відповідності до договору про надання правової допомоги» - є достовірною (а.с.91-96 т.1).

Проте, даним висновком не встановлено, за яким саме договором ОСОБА_4 надавала кошти ОСОБА_3 та за які послуги, а тому колегія суддів не приймає його до уваги.

З наданого аудіо запису розмови між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також не можливо встановити чи було виконано ОСОБА_4 договір про надання правових послуг від 29.08.2016 року.

Крім того, покази свідків не можуть бути розцінені, як достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 передано грошові кошти на виконання договору про надання правової допомоги від 29.08.2016 року ОСОБА_3

Враховуючи, що ОСОБА_4 не доведено суду виконання нею договору про надання правових послуг від 29.08.2016 року, позовні вимоги про зобов'язання за договором про надання правової допомоги виконаними не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених положень ЦК України дійшов правильного висновку про те, що між сторонами справи було укладено договір про надання правових послуг, умови якого ОСОБА_4 не виконала, а тому з неї на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню вартість послуг за цим договором.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді