"21" грудня 2018 р.
Справа № 642/80/18
Провадження № 2/642/578/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Вікторова В.В.

за участю секретаря Самотой М.Є.

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач за первісним позовом зазначає, що 17.12.2010 р. вона зареєструвала шлюб із відповідачем, від даного шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відносини між подружжям поступово погіршувались і відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Повноцінної участі у матеріальному забезпеченні свого сина відповідач не бере, забезпеченням спільної дитини займається матір. Дитина повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач є здоровим та працездатним чоловіком, має високий дохід, який отримує як фізична особа підприємець, має регулярний дохід, інших осіб на утриманні не має, а відтак має обєктивні можливості забезпечення свого неповнолітнього сина. Зазначила, що встановлений законодавством мінімальний розмір аліментів становить 930 гривень щомісяця. Відповідач лише час від часу надає їй 1000 гривень, що є недостатнім для утримання сина, у звязку з чим просить суд стягнути з відповідача кошти на утримання дитини - в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 11 січня 2018 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено в судове засідання на 09 лютого 2018 року.

08 лютого 2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначив, що 17.12.2010 р. він зареєстрував шлюб із позивачем, від даного шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В своїй позовній заяві позивач просить встановити аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку, тоді як законодавець визначає, що на одну дитину стягується 1/4 частина заробітку, а не 1/3, як бажає позивач. Син, ОСОБА_4, зареєстрований в квартирі, яка належить йому, за адресою: АДРЕСА_1. Фактично він проживає в цій квартирі та у позивача за графіком кожні 3 дні з ним та 5 днів у позивача. Дана обставина підтверджується актами, складеними за участі сусідів, що мешкають в будинку 190 по вул. Полтавський Шлях в в м.Харкові, та підписані ними. Також є фотографії, на яких він з сином у його квартирі в різний час. Затрати на одяг, взуття та харчування дитини вони несуть з позивачем порівну. Більше того, позивач, їх спільна дитина, та дитина позивачки від іншого шлюбу, зареєстровані у його квартирі, за яку він сплачує усі рахунки за комунальні платежі одноособово, позивач жодної копійки не платить та не цікавиться даною обставиною. А це значить, що за місцем свого фактичного мешкання вона не несе ці затрати, та ці кошти має змогу витрачати на себе та дітей. Він як батько, завжди бажав та бажає спілкуватися з сином, приймає діяльну участь у його житті та вихованні, не обмежуючись фінансовим забезпеченням, приймає до цього всі можливі заходи. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідач послався на ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод де зазначено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадках його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідним в інтересах дітей. Таким чином, вважає, що він активно приймає участь в житті свого сина, в тому числі матеріально, фінансово, купуючи йому одяг, взуття, продукти харчування, сплачуючи комунальні платежі і за нього і за позивача з ще одною її дитиною від попереднього шлюбу, сплачуючи їй щомісяця 1000 гривень, тому відсутні будь-які підстави для стягнення з нього аліментів. Ним не порушені ні права позивача ні права його дитини, а відтак відсутня взагалі підстава для звернення до суду з боку позивача.

Представник позивача надав відповідь на відзив відповідача, в якій зазначає, що описані відповідачем обставини не є достатньо обґрунтованими та поважними для того, щоб він не сплачував аліменти на утримання свого рідного сина. Відповідач обурений саме вимогою у стягненні з нього аліментів на дитину у розмірі 1/3. При зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини позивачка діяла виключно в інтересах дитини. Дійсно, законодавством України передбачений спрощений порядок стягнення аліментів на дитину за судовим наказом у розмірі ? на одну дитину, проте даний розмір є мінімальний. Відповідач може сплачувати аліменти на свого сина у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу/заробітку та дитина потребує навіть більшого ніж 1/3. Також відповідач обурений, що позивачка зазначила, що він не приймає участі у матеріальному утриманні дитини. Позивачка дійсно вважає, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини. Так, дитина зареєстрована за місцем реєстрації відповідача, проте це тільки формальність, бо дитина проживає разом із мамою. Позивачка безперешкодно надає можливість батькові спілкуватися з сином, у зручні для відповідача дні та час. Більше того, відповідач сам вказує, що дитина проводить із ним 3 дні а потім 5 днів з позивачкою, тобто проведений час дитини з батьком 3 дні (навіть не тиждень) не являється фактом проживання дитини разом із батьком. Твердження відповідача, що він фінансово приймає участь у забезпеченні дитини нарівні з позивачкою є неправдивим. Дійсно, час від часу відповідач надає по 1000 грн. та це носить нерегулярний характер. Дитина потребує постійних матеріальних витрат, а не коли в батька є гарний настрій допомогти дитині. Все чого хоче позивачка, це щоб відповідач, по закону сплачував аліменти на дитину, як і треба регулярно, що б дитина була матеріально хоч трохи захищена, а не щоб як завжди, в тяжку хвилину «випрашувати» у відповідача допомогу. Відповідачем не доведено, що він надає матеріальну допомогу на утримання сина. Чеки, які він приклав тільки частково показують «дрібні» витрати на дитину. Відповідач свідомо ухиляється від покладеного на нього обовязку утримувати свою дитину, допомагати їй. Він не надав жодного обєктивного доказу, щоб підтверджувало його, як він стверджує «активної» участі у матеріальному забезпеченні дитини. Отже, враховуючи наведене у позовній заяві та в даній відповіді на відзив, є всі підстави для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

20 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, в якому зазначив, що 17.12.2010 р. між ними було зареєструвала шлюб, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2018 р. шлюб між ним та ОСОБА_1 було розірвано. Син, народжений в шлюбі, зареєстрований в квартирі, яка належить йому, та фактично проживає по черзі у кожного з батьків, за графіком 3 дні за місцем реєстрації з батьком, та 5 днів з мамою. В якості доказів надав акти, складені за участю сусідів, фотографії з дитиною, на яких зазначена дата, довідку про склад сім'ї. Вказав, що матеріально забезпечує сина, зокрема купує йому одяг, взуття, продукти харчування, несе інші затрати, повязані з його життям, навчанням, розвагами, сплачує комунальні платежі за сина та відповідача, яка також зареєстрована в його квартирі. Мати дитини самоусунулась від обовязку забезпечення спільної дитини. На підставі вищенаведеного позивач просить суд стягнути з відповідача кошти на утримання дитини - в розмірі 1/4 частки з усіх видів її доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою від 21 березня 2018 року у звязку з поданням зустрічного позову відповідачем та задоволення клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження справу було призначено до підготовчого судового засідання.

11 квітня 2018 року дана справа згідно повторного автоматизованого розподілу у звязку з відпусткою судді Грінчак О.П. по вагітності та пологам надійшла в провадження судді Вікторова В.В.

Ухвалою від 16 квітня 2018 року справу було прийнято до свого провадження, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Призначено підготовче судове засідання на 02 травня 2018 року.

Ухвалою суду від 02 травня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 7 червня 2018 року.

02 травня 2018 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 направив заперечення на відповідь представника позивача, в яких зазначив, що з позовом він не згоден та просив відмовити повністю в задоволенні позовної заяви щодо стягнення аліментів з мотивів які виклав у відзиві на позовну заяву. Представник позивача багато пише про те, що мати повністю утримує дитину, що батько не приймає участі в матеріальному забезпеченні, не дає кошти, та що всі його доводи це неправда, але при цьому жодного доказу чи належного обґрунтування своїх слів не надав. Також сторона позивача взагалі не обґрунтувала, чому ж вони просять стягнути аліменти в розмірі 1/3 частину доходів, а не 1/4. Представник позивача вказує, що відповідач не приймає участь у матеріальному утриманні дитини, а позивач «гарна мама» та переймається моральним та емоційним здоровям дитини. Окрім морального та емоційного здоровя дитини потрібно перейматись ще її фізичним здоровям, чим займається батько. Так, сама сторона позивача визнає, що дитина деякий час проживає у відповідача, представник позивача називає це виявом піклування позивача про емоційне та моральне здоровя дитини. Зважаючи, що дитина проживає у нього три дні, неважко дійти до висновку, що дитина не сидить три дні голодна, а отже він купує продукти харчування, щоб його дитина повноцінно та належним чином харчувалась. Позивач не наводить жодного доказу на підтвердження того, що він матеріально забезпечує дитину. Таким чином, ні акти, ні чеки для сторони позивача доказами не є і він зазначає, що відповідачем не надано ніяких доказів матеріального утримання дитини. В свою чергу позивачем не надано жодних доказів, в багатьох моментах вказані дані, які є плутаними та часто протирічать одне одним. Натомість всі свої твердження він обгрунтовує та надає належні докази.

Позивач та представник позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання 12 грудня 2018 року не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, з підстав, визначених у первісному позові та відповіді на відзив, просила суд їх задовольнити /а.с. 160-161/. Зустрічний позов не визнала, повідомивши раніше в судовому засіданні, що дитина дійсно проживає по черзі у кожного з батьків, за графіком 3 дні у батька та 5 днів у матері, однак батько матеріально не забезпечує сина, лише іноді дає їй 1000 гривень, а одяг, який він купує синові, дає можливість носити лише тоді, коли дитина знаходиться у батька. Відзив на зустрічний позов суду не надавали.

Відповідач та його представник за первісним позовом ОСОБА_1 та позивач за зустрічним позовом в судове засідання 12 грудня 2018 року не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги за первісним позовом не визнали, посилаючись на підстави, викладені у відзиві та запереченні, які долучені до матеріалів справи. Зустрічний позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що сторони з 17 грудня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серія 1-ВЛ № 149734 . (а.с.7)

21 березня 2011 року у сторін народився син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження. серія 1-ВЛ № 235025 (а.с.8)

09 лютого 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова у справі №642/6185/17.

Згідно довідки дільниці №63 КП «Жилкомсервіс» від 30.01.2018 р. ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26).

У статті 141 Сімейного Кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_6, який повідомив, що мешкає за адресою АДРЕСА_2, добре знає позивача та відповідача, часто їх бачив раніше. Останнім часом ОСОБА_1 не зустрічає, але часто бачить ОСОБА_2 зі своїм сином, який проживає у нього за графіком приблизно 3 дні в тиждень. Дитина задоволена, батько приділяє йому всю свою увагу, турботу та вільний час.

З наданих сторонами та свідком пояснень вбачається, що батьками фактично досягнуто згоди щодо порядку утримання дитини, яка проживає по черзі у батька та матері за обумовленим графіком, кожна сторона несе витрати, купуючи дитині одяг, взуття, здійснюючи витрати на його навчання, проведення дозвілля.

Таким чином, кожен з батьків приймає приблизно однакову участь в матеріальному та духовному утриманні дитини.

Крім того, первісний позивач в позовній заяві зазначила та підтвердила в судовому засіданні, що відповідач іноді сплачує їй 1000 гривень.

Не викликає сумніву і той факт, що батько та мати несуть витрати на харчування сина під час його знаходження у них.

За таких умов суд не приймає до уваги доводи кожної із сторін, що інша сторона не приймає участі у матеріальному забезпеченні сина.

Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно наданої довідки зареєстрованим місцем проживання сторін та їх спільної дитини є квартира ОСОБА_2 (а.с.26)

Докази того, що фактично мати з дитиною мешкають в іншому місці в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд вбачає, що дитина фактично мешкає по черзі у кожного з батьків за оговореним графіком та кожна сторона несе матеріальні витрати на його утримання.

Пунктом 17 Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, добровільний порядок сплати аліментів у грошовій або натуральній формі виключає право стягувача аліментів на стягнення аліментів у судовому порядку.

Враховуючі наведене, суд не встановив ухилення батьків від виконання обовязків по утриманню дитини, а тому, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмоляє.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12-13, 76-81, 258-259, 263-268 ЦПК України, ст.ст.180-181 СК України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Повний текст рішення складено 20 грудня 2018 року.

Суддя В.В. Вікторов