Справа 688/3306/17
№ 2/688/80/18
Рішення

Іменем України

04 січня 2018 року м. Шепетівка.

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі:

головуючого судді Босюка В.А.,

при секретарі Кулеші Л.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шепетівка справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення авансового платежу, суд, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що під впливом обману 15 вересня 2017 року уклав з відповідачем у простій письмовій формі Договір №005485 фінансового лізингу (далі Договір) та на його виконання на вимогу останнього в цей же день сплатив на його рахунок 20000грн. Вважає умови Договору несправедливими, такими, що обмежують його права як споживача, зокрема в супереч ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови Договору порушують принцип добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Так, відповідно до Додатків №1, №2 до вказаного Договору комісія за організацію становить 10% - 20000грн., комісія за передачу 3% - 6000грн., комісія за передачу предмету лізингу після оплати 6000грн. За умовами п. 5.4 Договору, у разі збільшення вартості предмету лізингу до моменту його замовлення Лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 Договору, Лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу Лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього Договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу Лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Відповідно до п.п. 4.3.5, 4.3.6 Договору Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання Лізингоодержувачем умов цього Договору, при цьому не зобовязаний завчасно повідомляти Лізингоодержувача про розірвання Договору. Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від Лізингодавця. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 Договору за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів, комісія за організацію Договору не повертається. Таким чином за невиконання зобовязань за Договором відповідач не несе відповідальності, а навпаки отримує вигоду. В той же час Договором не передбачено право Лізингоодержувача в односторонньому порядку змінювати чи розривати зі своєї ініціативи Договір, відсутні будь-які умови, спрямовані на захист прав Лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань Лізингодавцем. Крім того, відповідач через газету «Шепетівський вісник» від 07.09.2017 року поширив неправдиву інформацію щодо умов фінансування лізингу, повідомивши про продаж під виплату трактора «Донг-Фенг-244» з плугом від 544 грн. в місяць, тоді як дійсний розмір місячного платежу 10845,55грн., при цьому не повідомив найменування Лізингодавця, що є порушенням вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» і є підставою для визнання недійсним Договору відповідно до ч. 6 ст. 18 вказаного Закону. Договір в порушення вимог ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому відповідно до ст.ст. 216, 220 цього Кодексу не створює юридичних наслідків, крім повязаних з його недійсністю. За викладених обставин просить визнати недійсним вказаний Договір, стягнути з відповідача 20000 грн. авансового платежу.

Ухвалою суду від 04.01.2017 року відповідачу повернуто зустрічну позовну заяву з підстав, передбачених ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача, директор ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в судове засідання не з`явився, направив заперечення на позов, в яких просив позов ОСОБА_2 залишити без задоволення, справу розглянути у відсутності представника відповідача. В заперечення позову посилається на незаконність вимог позивача, оскільки останній відмовився від нотаріального посвідчення договору, його доводи про несправедливість низки умов Договору, здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, не відповідають дійсності, товариство не вводило позивача в обману.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вирішуючи спір в межах позовних вимог та наданих доказів, суд знаходить задовольнити позов з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.09.2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 005485 (далі Договір).

Відповідно до п. 3.1. Договору, предметом договору є трактор «ОСОБА_3 244 сав», вартість якого відповідно до п. 3.2 та Додатку №1 до Договору становить 200 000грн., комісія за організацію 10% - 20 000грн., комісія за передачу 3% - 6 000грн.

Згідно пунктів 5.4, 5.5 Договору у разі збільшення вартості Предмета Лізингу до моменту його замовлення Лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 Договору, Лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру Авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього Договору, фактичній вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі у Продавця, а також одноразово сплатити різницю Комісії за Організацію до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем. У разі зменшення вартості Предмета Лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця Комісії за Організацію поверненню не підлягає. У разі невиконання Лізингоодержувачем дій, визначених у п. 5.4 Договору протягом десятиденного строку з моменту отримання письмового повідомлення від Лізингодавця Договір вважається розірваним із застосуванням до Лізингоодержувача наслідків, передбачених п. 12.13. Договору. Відповідно до п. 12.13 Договору у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем до підписання ОСОБА_4 Предмета Лізингу у звязку зі збільшенням вартості Предмета Лізингу, відповідно до п. 5.4 Договору, Лізингодавець повертає 100% коштів від сплаченої суми Авансового платежу. При цьому Комісія за організацію Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Крім того, згідно п. 12.12 Договору у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем до підписання ОСОБА_4 Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію Договору Лізингодавцем не повертається.

За умовами пунктів 4.3.5., 4.3.6 Договору Лізингодавець має право: розірвати Договір в односторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов Договору, при цьому, Лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти Лізингоодержувача про розірвання Договору; в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причині, які не залежать від Лізингодавця. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 Договору.

На виконання умов Договору, 15 вересня 2017 року позивачем по квитанції №26, на рахунок відповідача сплачено 20000 грн. авансового платежу.

Позивач вказує, що договір № 005485 фінансового лізингу від 15.09.2017 року є недійсним в силу того, що порушує його права, як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу; містить несправедливі умови.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі.

За змістом статей 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 16 вищезазначеного Закону установлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч.2 ст. 18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Дослідивши умови спірного Договору щодо прав та обов?язків лізингодавця, суд приходить до висновку, що ряд його умов є несправедливими за змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов?язків сторін, а також умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зокрема, у разі збільшення вартості Предмета Лізингу до моменту його замовлення Лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 Договору, Лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру Авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього Договору, фактичній вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі у Продавця, а також одноразово сплатити різницю Комісії за Організацію до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем. У разі зменшення вартості Предмета Лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця Комісії за Організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 Договору). Зазначений пункт спірного договору зобов?язує Лізингоодержувача здійснювати доплати у разі збільшення вартості предмету лізингу і в той же час виключає обов?язок Лізингодавця у разі зменшення вартості предмету лізингу повернути Лізингоодержувачу різницю комісії за організацію, встановлює розірвання Договору в односторонньому порядку з визначенням негативних наслідків для Лізингоодержувача у виді неповернення Комісії за організацію Договору, штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів (пункти 12.2, 12.3 Договору). Крім того, пунктами 4.3.5., 4.3.6 Договору на шкоду Лізингоодержувачу, гарантовано одностороннє розірвання Договору Лізингодавцем без повідомлення Лізингоодержувача, без будь-якої відповідальності Лізингодавця, але з гарантією неповернення останнім 20% від сплаченої Лізингоодержувачем суми авансових платежів. В Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Таким чином аналіз змісту спірного Договору дає підстави дійти висновку, що в Договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов?язків, передбачених договором та законом, звужені обов?язки та значно розширені права Лізингодавця, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань Лізингодавцем умови Договору не передбачають, що свідчить про очевидну диспропорцію, дисбаланс між правами та обов?язками сторін.

Дані висновки суду відповідають правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловленій 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, та 11.05.2016 року у справі. № 6-3020цс15.

Крім того, згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Тож, виходячи з аналізу вказаної норми, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір №005485 фінансового лізингу від 15.09.2017 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_2 нотаріально посвідчено не було.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про задоволення вимог не лише у зв'язку із несправедливими умовами договору, а також бере до уваги порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору.

Згідно з п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Також, згідно п. 10 цієї ж Постанови, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

За наведених обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь сплачених ним коштів в сумі 20 000 грн. є правомірною, тому суд застосовуючи реституцію, стягує з відповідача на користь позивача передані за договором фінансового лізингу № 005485 від 15.09.2017 року кошти у сумі 20 000 грн., що відповідає суті реституції, яка полягає у поверненні стороною всього отриманого за недійсним договором.

Оскільки позивач при подачі позову сплатив судовий збір виходячи з кількості вимог визнання недійсним договору, стягнення коштів, то такі судові витрати слід стягнути на його користь з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України незважаючи на те, що позивач мав право на звільнення від сплати судових витрат, однак ним не скористався.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір № 005485 фінансового лізингу від 15 вересня 2017 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 20000 (двадцять тисяч) грн. авансового платежу за договором №005485 від 15.09.2017 року, та 1280 (одну тисячу двісті вісімдесят) грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в апеляційний суд Хмельницької області через Шепетівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_2, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», 01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, оф. 613, .

Повне рішення складене 15 січня 2018 року.

Суддя: /підпис/

Довідка. Рішення не набрало законної сили.

З оригіналом згідно:

Суддя Шепетівського міськрайонного суду Босюк В.А.