КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4420/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року (суддя Цокол Л.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів,

встановила:

у серпні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість у розмірі 37 359грн 28коп., з яких: проценти за користування коштами банківського вкладу у розмірі 21 040грн 37коп., 3 % річних у розмірі 3 506грн 73коп., інфляційні нарахування у розмірі 12 812грн 18коп., а також судових витрат у розмірі 640 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 20 серпня 2013р. між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені договори банківського вкладу № SAMDN4718 та № SAMDN4648, за умовами яких банк прийняв два грошових вкладу у розмірі 26 865грн 67коп. та 36 248грн 51 коп. відповідно строком до 20 серпня 2014р. зі сплатою 18% річних.

Позивач стверджувала, що у вересні 2014р. вона звернулася до банку із вимогою про повернення вкладів на загальну суму 63 114грн 18коп., проте банком вказані вимоги виконані не були, тому вона звернулась до суду.

Рішенням Жовтневого районного суму м. Дніпропетровська від 19 травня 2015 року у задоволенні її позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за договорами банківського вкладу відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року, рішення Жовтневого районного суму м. Дніпропетровська від 19 травня 2015 року скасовано, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами банківського вкладу № SAMDN4718 від 20 серпня 2013р. та № SAMDN4648 від 20 серпня 2013р. у розмірі 92 040грн 37коп. та судові витрати.

Позивач посилалася на те, що рішення суду відповідачем було частково виконано лише 27 березня 2017р. шляхом перерахування на її рахунок 88 440грн 96коп., тому у період з 20 травня 2015р. по 26 березня 2017р. включно на тіло вкладу повинні бути нараховані відсотки, а сума заборгованості сплачена з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 3 506грн 73коп., інфляційні нарахування у розмірі 12 812грн 18коп. та судові витрати у розмірі 640грн.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», яке змінило своє найменування з ПАТ КБ «Приватбанк», просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки до даних правовідносин повинні застосовуватися положення Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють порядок та строки виконання судового рішення, тому стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості є незаконним.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем невірно здійснений розрахунок 3% річних.

Також відповідач не погоджується зі стягненням суми інфляційних втрат, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року вже було стягнуто інфляційні втрати у розмірі 9 908грн 93коп., що призведе до подвійного стягнення. Крім того, позивачем невірно здійснений розрахунок інфляційних втрат.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами банківського вкладу не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 20 серпня 2013р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № SAMDN4718 (вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до якого банк відкриває вкладнику особовий рахунок № НОМЕР_2, на який зараховується вклад у сумі 26 865грн 67коп. на строк 366 днів до 20 серпня 2014р. включно з виплатою 18% річних (с.с.15).

20 серпня 2013р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № SAMDN4648 (вклад «Стандарт на 12 міс.»), відповідно до якого банк відкриває вкладнику особовий рахунок № НОМЕР_1, на який зараховується вклад у сумі 36 248грн 51 коп. на строк 366 днів до 20 серпня 2014р. включно з виплатою 18% річних (с.с.16).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами банківського вкладу № SAMDN4718 від 20 серпня 2013р. та № SAMDN4648 від 20 серпня 2013р. у розмірі 92 040грн 37коп., з яких: заборгованість за тілом вкладу - 63 114грн 18коп., проценти - 17 990грн 14 коп., 3% річних - 1 027грн 12коп., інфляційні нарахування - 9 908грн 93коп., та судові витрати.

З копії довідки № CU4J-GA85-O61S-MG9S від 27 березня 2017р. вбачається, що на картковий рахунок позивача № 267670 27 березня 2017р. були зараховані кошти у розмірі 88 440грн 95коп. (с.с.26).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що

банк несвоєчасно виконав свої зобов'язання щодо повернення банківських вкладів згідно рішення суду, тому у позивача виникло право на стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань за час прострочення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами банківського вкладу у розмірі 92 040грн 37коп.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов'язанням.

Рішення суду виконано частково лише 27 березня 2017р.

За змістом статті 625 ЦК країни нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2016р. у справі № 6-2759цс15, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц) відступила від правового висновку Верховного Суду України, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Посилання у апеляційній скарзі на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015р. вже було вирішено питання про стягнення інфляційних втрат не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, так як позивач просить стягнути інфляційні втрати за період, який не був охоплений судовим рішенням.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо невірних розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів становила наступне.

Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100.

У позовній заяві позивач просила стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період з 20 травня 2015р. по 23 березня 2017р., що становить 676 днів прострочки, а відтак 3% річних складають 3 506грн 73коп. ( 63114,18 х 3 : 100 х 676 : 365).

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. При цьому, при розрахунку враховуються індекси інфляції за період з червня 2015р. по лютий 2017р.

За вказаний період сукупний індекс інфляції становив 117,33%, тому розмір інфляційних втрат становить 10 937грн 69коп. ( 63114,18 х 117,33% - 63114,18).

За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом правильно застосовані норми матеріального права, разом з тим, допущено арифметичну помилку у розрахунку розміру інфляційних втрат, тому рішення суду підлягає зміні в частині зменшення розміру стягнення інфляційних втрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року змінити в частині визначення розміру інфляційних втрат, які підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» на користь ОСОБА_2, зменшивши їх з 12 812,18грн до 10 937грн 69коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді