Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/3541/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

в складі судді Гончарука В.П.

від 14 серпня 2018 року

по справі №755/3320/17 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про розірвання договору та стягнення збитків, завданих наданням неякісних послуг,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_3, посилаючись на те, що в порушення умов договору, який за своєю природою є договором підряду, відповідачем допущено істотні недоліки щодо виготовлення та установки меблів, які не усунуто протягом гарантійного строку, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення збитків, завданих наданням неякісних послуг.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Розірвано договір від 24 травня 2016 року №03/05/16 з додатком №2 від 25 червня 2016 року, укладений між сторонами.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 116 745 гривень збитків за неналежне надання послуг та вирішено питання про судові витрати.

В частині позовних вимог про стягнення пені відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та не надано належної оцінки факту наявності порушень умов договору з боку позивача. Суд дійшов помилкового висновку, що відповідачем не надано доказів того, що йому чинилися перешкоди щодо виконання умов оспорюваного договору, а саме монтаж та встановлення виготовлених меблів.

Судом не враховано надані відповідачем пояснення щодо обставин справи, а також письмові докази на їх підтвердження, зокрема щодо невиконання замовником зобов'язання з надання відповідачу місця для встановлення виробів, відповідно до вимог договору. Натомість, судом лише враховано твердження позивачки щодо завдання їй збитків у зв'язку з неналежним наданням послуг.

Вважав необгрунтованими та незаконними висновки суду щодо задоволення позовних вимог про відшкодування збитків позивачу, завданих неналежним виконанням договору. Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем на підтвердження своїх обгрунтувань не надано жодних доказів заподіяння збитків у розмірі, заявленому до стягнення, яким є розрахунок.

Суд дійшов помилкового висновку, що позивач зазнав збитків на суму виготовлених меблів, оскільки меблізнаходяться в користуванні позивача, які виготовлено відповідачем зі свого матеріалу та до отримання повної оплати вони належать йому на праві власності.

Вказував, що судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами, а саме положення ст. 614 ЦК України.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом порушено норми процесуального права щодо належного повідомлення відповідача та його представника про судове засідання та розглянуто справу за відсутності відомостей про повідомлення відповідача, який з поважних причин не міг з'явитися в судове засідання.

Посилаючись на те, що рішення суду не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року.

Відповідач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній та просили задовольнити.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 (виробник) та ОСОБА_3 (замовник) укладено Договір №03/05/16, який за своєю природою є договором підряду (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого виробник зобов'язався виготовити вироби замовнику, а замовник зобовязався прийняти вироби та оплатити (а.с. 7).

Перелік виробів, вартість їх вказується в Додатку №1 до цього Договору (п. 1.2. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору виробник зобов'язується виконати замовлення протягом 30 робочих днів, починаючи з наступного дня після отримання попередньої оплати.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що загальна вартість виробів цього Договору є твердою та складає 172 800,00 гривень.

Згідно з п. 3.2. Договору загальна вартість виробів цього Договору включає вартість матеріалу, вартість роботи по виготовленню виробів, вартість доставки та зборки.

В 4 розділі Договору сторони погодили, що замовником сплачується аванс в розмірі 60% від загальної вартості виробів в день підписання Договору, що складає 103 680,00 гривень без ПДВ. Остаточний розрахунок - 40% від загальної вартості робіт, що складає 69 120,00 гривень без ПДВ в день підписання Акту здачі-приймання виробів замовником. Вироби від виробника до замовника переходять у власність після 100% оплати за них.

Відповідно до п. 5.1. Договору порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 852 ЦК України за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що після встановлення відповідачем виготовлених ним меблевих виробів було виявлено істотні недоліки, які виробник не виправив, а тому вважала, що наявні підстави для розірвання Договору.

На підтвердження своїх вимог щодо істотності недоліків вироблених меблів позивачка посилалася на висновок експерта.

Так, в матеріалах справи наявний висновок експертного дослідження №89/7 від 26 листопада 2016 року, який складений експертом ОСОБА_4 на підставі листа ОСОБА_5 про проведення товарознавчого експертного дослідження (а.с. 16-27).

У даному висновку зазначено, що меблеві вироби, виготовлені відповідно до Договору від 24.05.2016 №03/05/16, наведені в пунктах 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 13, 14 Додатку №2 до Договору станом на 25.10.2016 мають дефекти, які є істотними.

Фактичні показники якості меблевих виробів, наведені в пунктах 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 13, 14 Додатку №2 до Договору станом на 25.10.2016 не відповідають базовим характеристикам чи показникам якості, які зафіксовані в Договорі.

Експерт також дійшов висновку, що залишкова вартість меблевих виробів, виготовлених відповідно до Договору, наведених в пунктах 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 13, 14 Додатку №2 до Договору станом на дату дослідження (25.10.2016) становить 116 045,00 гривень.

Ухвалюючи рішення про розірвання договору, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено істотні недоліки у виготовленні меблевих виробів.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки він зроблений без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно п. 12. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару, відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

У висновку експертного дослідження №89/7 від 26 листопада 2016 року зазначено, що при огляді об'єктів дослідження експертом були виявлені наступні дефекти меблевих виробів, а саме: в шафі з розсувними дверима в кабінеті верхня декоративна планка не закатана кромкою по всьому периметру, на верхній декоративній планці наявні чисельні сколи та потертості, відстуні доводчики в шухлядах; в книжній шафі: відсутні обмежувачі ходу розсувних дверей, верхня декоративна планка не закатана кромкою по всьому периметру, висота шафи за схемою 2600, а фактично 2550, матеріал, з яких виготовлено відкриті частини вітальні схожі на ДСП, тоді як Додатку №2 до Договору вказано МДФ, наявні пошкодження задньої стінки шафи, замазані білою речовиною; наявні нехарактерні отвори у внутрішньому каркасі шафи; у вітальні: відсутні доводчики в нижніх шухлядах, відсутні обмежувачі ходу розсувних дверей, на стиках та швах всієї конструкції наявні нехарактерні щілини, на полиці в правій частині конструкції наявне неякісне кромкування торців; в дитячих шафах на 1000 мм. та 1600 мм: відсутні доводчики та обмежувачі ходу розсувних дверей, наявні дефекти та сколи, наявні нехарактерні отвори в каркасі шафи, відсутні доводчики та обмежувачі ходу розсувних дверей, наявність затирання розсувних дверей при відкриванні; в шафі з коридору: наявні нехарактерні отвори в каркасі шафи, відсутні доводчики та обмежувачі ходу розсувних дверей, дефекти всередині каркасу шафи (замазано білою речовиною), розмір розсувних дверей не відповідає каркасу шафи, наявна вставка, яка не відповідає кольору каркасу; в гардеробі: на верхній частині каркасу наявні сколи та потертості, відсутні доводчики та обмежувачі ходу розсувних дверей, не витриманий розмір розсувних дверей, з лівої сторони конструкції між стелею та рейкою знаходиться дерев'яна колодка, неякісна зборка, полиці виступають за межі каркасу; в шафі під взуття відсутні фасади; в дитячій тумбі наявні тріщини біля монтажних кутників, що розташовані на бокових частинах.

Ухвалюючи рішення про розірвання договору, суд першої інстанції взяв до уваги висновок експерта, яким встановлено недоліки виготовлених відповідачем меблів, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договору.

Разом з тим, судом в порушення норм процесуального права не надано правової оцінки вказаному висновку експерта у сукупності з іншими доказами, зокрема доказами, наданими відповідачем на спростування доводів позивачки, з яких вбачається, що розміри квартири та меблів ФОП ОСОБА_1 отримував від позивачки через її дизайнера. Під час встановлення меблів з'ясувалося, що уклін стіни нерівний на 20 міліметрів на висоті 3 метрів, що унеможливлювало прямокутну шафу встановити в майже ромбовидну нішу. Після виготовлення меблів за бажанням споживача зменшено було деякі частини виробів, які були виготовлені за узгодженими розмірами, та частково встановлені до квартири позивачки. Судом не враховано докази, що у відповідності до п. 6.3. Договору позивачка не було повністю підготовлено квартиру для встановлення меблів та їх монтажу, а також те, що за бажанням позивачки змінювався колір деяких елементів замовлених меблів (а.с. 72, 161-165, 167, 169-176).

Відповідач зазначав, що позивачка чинила йому перешкоди щодо виконання ним своїх обов'язків зі встановлення виготовлених меблів, та при цьому продовжує користуватися меблями, які до повної оплати є власністю відповідача.

У вказаному висновку експертного дослідження не міститься висновку, що встановлені експертом недоліки є такими, що роблять неможливим чи недопустимим використання товару, відповідно до його цільового призначення та після усунення недоліку такий недолік проявляється знову з незалежних від споживача причин.

Також, у вказаному висновку експертом не встановлено, що виявлені ним недоліки взагалі не можуть бути усунуті, його усунення потребує понад чотирнадцять днів або він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Натомість у висновку експерта зазначено, що виявлені ним дефекти є істотними, але можуть бути усунуті.

Отже, наведені фактичні обставини свідчать про те, що на виконання умов Договору відповідачем виготовлено меблеві вироби для позивачки, які встановлено в квартирі позивачки, та які відповідно до їхніх характеристик функціонують, проте, містять деякі недоліки, які можуть бути усунуті виробником.

Матеріали справи не містять доказів, що у зв'язку з існуванням судового спору, позивачка не надає відповідачу можливості виконати свої зобов'язання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції непавильно встановлено обставини щодо наявності у виконаній роботі відповідача (виготовлення та встановлення меблів) істотних недоліків.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом не встановлено обставин істотності недоліків у виконаній відповідачем роботі з виготовлення меблів, а тому відсутні правові підстави для розірвання договору.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведеного вище не врахував, що свідчить про неповне встановлення судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на що рішення суду про розірвання договору не може залишатися без змін.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду про задоволення позовних вимог про стягнення збитків на суму 116 045,00 гривень.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що у зв'язку з тим, що виготовлені відповідачем меблі містять істотні недоліки, їй завдано збитків, розмір яких становить залишкову вартість вироблених матеріалів на суму 116 045,00 грн.

При цьому, обґрунтовуючи позов в цій частині, позивачка не вказувала в позовній заяві скільки коштів нею сплачено за виконану відповідачем роботу і дані обставини не доводилися в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, в квартирі позивачки знаходяться меблі, які виготовлені з матеріалів відповідача, придбаних за його кошти. Вартість меблів, які знаходяться в квартирі позивачки та якими остання користується, становить 116 045,00 гривень.

Отже, позивачка просила стягнути суму збитків у розмірі вартості виготовлених та встановлених меблів.

Як зазначалось вище, за змістом положень ч. 2 ст. 852 ЦК України та ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі виробника істотних недоліків замовник має право вимагати відшкодування збитків.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З аналізу наведених положень закону можна дійти висновку, що під збитками розуміються витрати, пов'язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) - його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, вартість виготовлених та встановлених відповідачем меблів на суму 116 045,00 грн, не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про завдання позивачці збитків.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивачка повинна довести факт сплати нею відповідачу коштів за виконану роботу з виготовлення меблів.

В свою чергу, суд при вирішенні спору про стягнення збитків у зв'язку з невиконанням умов договору при ухваленні судового рішення суд зобов'язаний встановити обставини, які становлять основу заявлених вимог, а саме чи сплачено замовником кошти за виконані роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Додатком №2 до Договору відповідач отримав предоплату від позивачки в розмірі 60%, що складає 127 710,00 грн.

Разом з тим, в Додатку №2 до Договору містяться відомості про отримання відповідачем коштів на суму 23 250,00 грн, а сума 127 710,00 грн це 60% вартості від загальної суми замовлення, яку мала сплатити позивачка ФОП ОСОБА_1

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що доводять розмір сплати позивачкою відповідачу грошових коштів за виконану останнім роботу, якими є квитанції або чеки про сплату коштів.

Крім цього, згідно умов Договору, меблі, які виготовлені відповідачем та знаходяться в квартирі позивачки, належать виробнику на праві власності до повної їх оплати замовником.

Отже, відповідачем спростовано обґрунтування позивачки щодо завдання їй збитків.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведених обставин та положень закону не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про завдання позивачці збитків.

Оскільки вимоги щодо стягнення оплати за проведення товарознавчої експертизи, яка становить 700,00 гривень, є похідними від вимог про стягнення збитків, в задоволенні яких відмовлено, то такі вимоги теж не підлягають задоволенню.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені та позивачкою також не оскаржено рішення суду про відмову в стягненні пені, тому рішення суду в цій частині судом у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України судом не переглядається.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, рішення суду про розірвання договору та стягнення збитків не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову про розірвання договору та стягнення збитків.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення збитків, завданих наданням неякісних послуг - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А.Кравець