АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/516/18 Головуючий 1 інст. Юдін Є.О.
Справа № 635/3293/13-ц Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: право власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області, Житлово-будівельного кооперативу «Стекольщик-78» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що його мати ОСОБА_6 набула право власності на квартиру 5 у будинку 15 на вул. Зоріна у м. Мерефа Харківської області як член Житлово-будівельного кооперативу «Стекольщик-78» (далі - ЖБК «Стекольщик-78»), виплативши грошові кошти у розмірі 10 тис. 727 грн у повному обсязі, що підтверджується довідкою від 7 вересня 2011 року. Після виплати внесків ОСОБА_6 було видано ордер на підставі рішення Мереф'янської міської ради народних депутатів на право заняття жилої площі, проте вона не встигла оформити право власності на спірну квартиру. 26 вересня року ОСОБА_6 померла. Згідно з архівними матеріалами Комунального підприємства КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» станом на 31 грудня 2012 року право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстроване.

ОСОБА_3, посилаючись на те, що він є сином ОСОБА_6, був зареєстрований разом з матір'ю на момент її смерті та є її єдиним спадкоємцем, у визначений законом термін звернувся до Першої державної нотаріальної контори Харківського району із заявою про прийняття спадщини, проте не отримав свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову квартиру, просив визнати за ним право власності на квартиру 5 у будинку 15 на вул. Зоріна у м. Мерефа Харківської області в порядку спадкування за законом.

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій посилався на те, що 12 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_3 була укладена угода купівлі-продажу спірної квартири, згідно з якою ОСОБА_3 як спадкоємець після смерті матері продав ОСОБА_4 вказану житлову квартиру за 70 тис. грн, на підтвердження чого була видана відповідна розписка про отримання коштів.

ОСОБА_4 зазначав, що він продав свою однокімнатну квартиру 1 в цьому ж будинку та переїхав проживати у придбану спірну квартиру, а ОСОБА_3 обіцяв оформити угоду в нотаріальній конторі найближчим часом, як пройде шість місяців після смерті матері, проте нотаріус відмовив останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, ОСОБА_4 просив визнати дійсним укладений 12 грудня року між ним та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної житлової квартири, та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Харківський районний суд Харківської області рішенням від 16 квітня2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив: визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру 5 у будинку 15 на вул. Зоріна у м. Мерефа Харківської області у порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, яка померла 26 вересня 2012 року; визнав дійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 12 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнав за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру згідно з укладеним договором купівлі-продажу; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд Харківської області 15 січня 2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2013 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасував та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року залишив без змін.

Верховний Суд України постановою від 4 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року задовольнив, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року й рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2015 року скасував і передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами без задоволення.

В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що ОСОБА_3 до суду з позовом не звертався, наявна в матерілах справи позовна заява підписана не ним. Також він не отримував з суду копію зустрічної позовної заяви і рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_3 участі не приймав. Від його імені діяв в якості представника ОСОБА_7. При цьому, суд не звернув уваги, що довіреність від імені ОСОБА_3 не містить відомостей щодо його повноважень представляти інтереси ОСОБА_3 в суді, тому визнання ним зустрічного позову незаконне. Розписка, яка стала підставою для ухвалення оскаржуваного рішення є сфальсифікованим «доказом», і суд не звернув увагу на те, що зазначена розписка була навмисно складена 12 грудня 2012 року, ОСОБА_3 її не підписував, а ОСОБА_7 станом на 12 грудня 2012 року не мав жодних повноважень на представництво інтересів ОСОБА_3 Розписка не містить необхідних суттєвих умов, які б надавали їй статусу правочину.

Крім того, ОСОБА_3 не міг ухилятися від укладення договору купівлі продажу , оскільки не був власником спірного будинку, а тому застосування судом ст.220 ЦК України є неправомірним. Також суд не врахував роз»яснення Пленуму ВС України щодо неможливості застосування ст.220 ЦК України у разі якщо правочин підлягає державній реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 і представника ЖБК «Стекольщик-78» про закриття провадження у справі, а заява ОСОБА_2 про залучення її до участі у справі в якості правонаступника задоволена.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 правомірно набула спірну квартиру у власність, а ОСОБА_3 як єдиний спадкоємець в установлений законом строк звернувся до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на спірну квартиру. Крім того, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання укладеного договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 в порядку, встановленому частиною другою статті 220 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 ухилявся від нотаріального посвідчення укладеного правочину.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується частково.

Згідно свідоцтву про народження позивач ОСОБА_3 є сином померлої 26 вересня 2012 року ОСОБА_6 (а.с.11,21) і померлого 21 травня 1999 року ОСОБА_8 які перебували у шлюбі з 16 липня 1977 року (а.с.14,20).

Зі змісту довідки житлового будівельного кооперативу "Стекольщик-78" від 07.04.2013 р. вбачається, що спірна квартира належить ОСОБА_9 , яка здійснила повний розрахунок за квартиру 09.02.1994 р. Сума пайового накопичення складає 10 727 крб. в цінах на 09.02.1994 р. (а.с.10).

За архівними матеріалами КП "ХРБТІ" станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру ні за ким не зареєстровано. (а.с.12).

Згідно відповіді Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 10.04.2013 року, після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини у 6-місяний строк звернувся син померлої ОСОБА_3 Заяв про прийняття або відмову від прийняття спадщини від інших спадкоємців не поступало. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. (а.с.38).

Відповідно до положень чч. 1, 3 ст. 15 Закону України "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Отже, обєктами спадщини за ЦК України є права та обовязки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно повязані з особою спадкодавця.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що мати позивача набула право власності на спірну квартиру та правильно визнав за позивачем право власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14.10.2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 є спадкоємицею двоюрідного брата ОСОБА_3, який помер 30 вересня 2013 року (а.с.63-66).

Отже, оскільки рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 ухвалене на його користь і ніяким чином його права за життя не порушувало і тому не може вважатися таким, що порушує права його спадкоємця, а тому апеляційна скарга про скасування рішення в цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно доводів , що позовна заява не підписана ОСОБА_3 слід зазначити, що вони не знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки не були доведені належними і допустимимі доказами. Правонаступник обмежилась лише поясненнями щодо цього факту.

Поряд з цим, рішення суду в частині задоволення зустрічного позову, підлягає скасуванню , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Матеріали справи не містять письмових доказів, а саме договору купівлі-продажу квартири 5 у будинку 15 на вул. Зоріна у м. Мерефа Харківської області , укладеного між сторонами у справі зі змісту якого вбачалось би, що вони домовились щодо істотних умов договору.

Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявна в матеріалах справи розписка свідчить лише про те, що ОСОБА_10, який діяв в інтересах ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 12.12.2012 року грошові кошти за квартиру, яка належить ОСОБА_3 після смерті його матері.

Але, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.

Ураховуючи, що право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_3 рішенням суду лише 16 квітня 2013 року, то в грудні 2012 року за відсутності правовстановлюючих документів у ОСОБА_3 він не міг нотаріально посвідчити правочин договір купівлі продажу, а відповідно і не міг ухилятись від його посвідчення, тому що договір, не могло бути укладено. В цій частині суд приймає до розгляду доводи апеяційної скарги. Також заслуговують на увагу і доводи стосовно відсутності повноважень у ОСОБА_7 на визнання зустрічного позову, оскільки довіреність від імені ОСОБА_3 була видана лише на продажу квартири.

Отже, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування ст.220 ЦК України до правочинів, які підлягають держреєстрації не грунтуються на законі, оскільки внесено зміни до Цивільного кодексу України, які передбачають виключення положень про необхідність державної реєстрації окремих видів договорів, зокрема частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2013 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності - відмовити.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1

Повний текст складено 23 січня 2018 року