Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 752/7097/16-ц

провадження № 61-21450св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - заступник прокурора м. Києва,

відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у складі судді Шевченко Т. М. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у складі суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2013 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду із позовом до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. 31 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, тому не могла бути виділена для житлового будівництва, рішення ради суперечить вимогам земельного законодавства, а тому ОСОБА_4, який отримав земельну ділянку незаконно, не мав права нею розпоряджатися. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року, рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року визнано протиправним та скасовано. З огляду на зазначені обставини прокурор просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 662/2731 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_4, зареєстрований головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05116.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0796 га (кадастровий номер НОМЕР_2) вартістю 277 303 грн 66 коп., посвідчений 31 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 19007.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрований 22 червня 2010 року головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05580.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 277 303 грн 66 коп. за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в частині задоволення позову заступника прокурора м.Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку скасовано, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку.

У травні 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року.

Заява мотивована тим, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2016 року йому стало відомо, що відповідно до пункту 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексом інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1.

Також, 05 травня 2016 року з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_5 стало відомо, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року у справі № 756/14464/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року, встановлено, що на підставі розробленого та погодженого містобудівного обґрунтування 17 вересня 2009 року Київська міська рада прийняла рішення № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», яким у пункті 1 вирішила затвердити містобудівні обґрунтування згідно з додатком. Пунктом 2 вказаного рішення було вирішено внести зміни до Генерального плану міста Києва. Таким чином, висновок суду про те, що земельну ділянку разом з іншими землями на АДРЕСА_1 на момент ухвалення оспорюваного рішення було віднесено до зони земель рекреаційного призначення, не відповідає дійсності. Крім того, враховуючи, що містобудівне обґрунтування щодо зміни цільового використання спірної земельної ділянки затверджувалося рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 214/2283 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1», яке у подальшому було скасовано у судовому порядку, ОСОБА_5 не знав і не міг знати про затвердження містобудівних обґрунтувань для спірної земельної ділянки ще одним рішенням Київської міської ради.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вказані заявником обставини для перегляду рішення не є нововиявленими, а тому відсутні правові підстави для задоволення заяви.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що обставини, викладені у заяві, не є новивиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду заяви).

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий суд у порушення статті 215 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення ухвали) в мотивувальній частині ухвали не вказав мотивів, з яких вважає відсутність у справі нововиявлених обставин, які можуть вважатися підставою для скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року. Як на нововиявлену обставину заявник посилався на те, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2016 року йому стало відомо про те, що на дату ухвалення рішення суду ні заявник, ні суд не знали і не могли знати про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, а саме: переведення її з земель рекреаційного призначення до земель житлової забудови на підставі двох нормативно-правових актів, які не пов'язані між собою та мають однакову юридичну силу. Суди не звернули уваги на те, що чинним законодавством не передбачено можливості змінювати цільове призначення земельної ділянки, затверджувати містобудівне обґрунтування двома актами, але не встановлено заборони приймати рішення відповідними органами про зміну цільового використання земельної ділянки двома чи більше нормативно-правовими актами, які не суперечать один одному. Рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 є чинним. Зазначена обставина виключає задоволення позовних вимог прокуратури м. Києва і є підставою для перегляду судового рішення.

У запереченні на касаційну скаргу прокуратура м. Києва зазначила, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_5 було відомо про рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», вказане рішення міститься в матеріалах справи та не може бути нововиявленою обставиною. Суди попередніх інстанцій дійшли обгрутованого висновку про те, що вказані заявником обставини у розумінні статті 361 ЦПК України не є нововиявленими, тому не можуть бути підставою для перегляду рішення Голосіївського районного суду від 14 червня 2013 року.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 361 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення із заявою, рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 2-1) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 1981 року № 1 «Про практику перегляду судами у зв'язку з нововиявленими обставинами рішень, ухвал і постанов у цивільних справах, що набрали законної сили» як нововиявлені можуть розглядатися обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували на час постановлення рішення, ухвали, постанови, але про них не знали і не могли знати заявник і суд (наприклад, виявлення факту, що сторона була недієздатною, угода чи актовий запис недійсні, що є або скасований заповіт на майно, наявність даних про недійсність розірваного судом шлюбу, вказівки Конституційного Суду України про преюдиціальність його рішення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів, пов'язаних із правовідносинами, що виникли внаслідок дії неконституційного акта тощо).

Не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог статті 15 ЦПК Україниу редакції, чинній на момент звернення із заявою.

Отже, обставини, на які посилалася: особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі або які могли бути постановлені при всебічному і повному з'ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами. Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Як вбачається із поданої ОСОБА_5 заяви про перегляд у зв'язку із нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва 14 червня 2013 року заявник як на нововиявлену обставину посилався, зокрема, на те що із листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської радийому стало відомо, що пунктом 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з відсутності підстав, установлених статтею 361 ЦПК України(в редакції чинній на час розгляду заяви), для перегляду указаного судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки при оскарженні заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року заявник вказував на наявність рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», тобто ОСОБА_8 було відомо про зазначене рішення.

Установлено, що рішенням Київської міської ради № 58/2127 від 17 вересня 2009 року та рішенням Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 214/2283 затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови. При цьому рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 214/2283 стосувалося передачі земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальність «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1.

29 жовтня 2009 року рішенням Київської міської ради № 662/2735 внесено зміни до пункту 5 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 214/2283, а саме: внесено зміни до пункту 5 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 214/2283 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальність «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1 з урахуванням пункту 2 цього рішення, яким частину земельної ділянки в розмірі 0,10 га, що була виділена товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс», передано ОСОБА_4

Рішення Київської міської ради № 662/2735 від 29 жовтня 2009 року було предметом дослідження судом та міститься в матеріалах справи, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що заявнику стало відомо про вилучення земельних ділянок, які відносяться до території АДРЕСА_1 із зони зелених насаджень загального користування і території лугів і лугопарків та переведення до категорії земель житлової забудови із листа від 12 квітня 2016 року.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення вищевказаної заяви про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв