ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1189/17 Номер провадження 22-ц/814/37/18Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Миркушіної Н.С.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мусіївське», третя особа - приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 про визнання договору емфітевзису недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мусіївське», мотивуючи його тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 2,1555 га з кадастровим номером :00:003:0011, яка розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача відповідно до договору від 04.01.2016 року, який укладено на 10 років до 04.01.2026 року та є чинним.

Під час дії вищевказаного договору оренди земельної ділянки, між нею та відповідачем за його пропозицією 09.11.2016 р. був укладений договір емфітевзису щодо цієї ж земельної ділянки, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.11.2017 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 Строк дії договору емфітевзису складає 49 років.

Оскільки нотаріус всупереч вимог закону не перевірила документи на наявність підстав для відмови в реєстрації прав, так як вказана земельна ділянка перебуває в оренді, вважає, що в момент укладення договору емфітевзису відповідачем та третьою особою було допущено порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, тому договір емфітевзису має бути визнаний недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

На підставі вищенаведеного просила визнати договір емфітевзису недійсним та стягнути судові витрати.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мусіївське», третя особа приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 про визнання договору емфітевзису недійсним, відмовлено за безпідставністю.

З рішенням суду не погодилася позивачка ОСОБА_2, оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, поданій представником позивачки адвокатом ОСОБА_3, остання прохає скасувати рішення суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що договір емфітевзису укладено під час дії договору оренди щодо однієї земельної ділянки, тоді як ст. 93 Земельного кодексу України та Законом України «Про оренду землі» не передбачено одночасне її передання одному й тому ж користувачу на різних умовах та термін, у звязку з чим договір емфітевзису має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов 07.08.2018 р., СТОВ «Мусіївське» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачки та без змін рішення суду, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує, що доводи ОСОБА_2 щодо порушення її прав не підтверджені, а її дії, направлені на укладання договору емфітевзису, отримання коштів на його виконання та звернення до суду з даним позовом свідчать про її намір порушити права відповідача та не повертати отримані від підприємства кошти. Крім цього, у п. 5.1. договору емфітевзису зафіксовано гарантії власника земельної ділянки та зазначено, що відносно неї не укладено інших договорів з іншими особами та вона вільна від обтяжень. Вважають, що при посвідченні договору емфітевзису приватний нотаріус діяв у відповідності до вимог чинного законодавства та підстав для відмови у державній реєстрації оспорюваного договору у нього не було.

08.08.2018 р. від приватного нотаріуса Хорольського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання також прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що даний договір емфітевзису був спрямований на настання реальних правових наслідків, при його укладенні волевиявлення позивачки було вільним, відповідало її внутрішній волі, а її дії як нотаріуса при посвідченні договору емфітевзису відповідали вимогам чинного законодавства.

Сторони в судове засідання не зявились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,1555 га з кадастровим номером :00:003:0011, що розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка зареєстрована 20.01.2010 р. Хорольським виробничим відділом Полтавської регіональної філії «Центр ДЗК» (а.с. 7-8).

04.01.2016 року між ОСОБА_2 та СТОВ «Мусіївське» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки на строк 10 років до 04.01.2026 року. Право оренди зареєстровано у відповідному державному реєстрі.

Також 09.11.2016 р. між ОСОБА_2 та СТОВ «Мусіївське» було укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо цієї ж земельної ділянки та приватним нотаріусом ОСОБА_4 здійснено державну реєстрацію вказаного права за відповідачем (а.с. 27-31, 7).

Відмовляючи в задоволенні позову за безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що укладанням договору емфітевзису між тими ж сторонами та під час діючого договору оренди щодо тієї ж самої земельної ділянки права позивачки не порушуються, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Як розяснено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яка є чинною, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, що не вчинено.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, договір емфітевзису від 09.11.2016 р. укладений між ОСОБА_2 та СТОВ «Мусіївське» у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований у відповідному державному реєстрі.

При його укладанні сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме за його умовами ОСОБА_2 передала земельну ділянку в строкове платне користування, а Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Мусіївське" прийняло зазначену земельну ділянку та сплатило за користування нею обумовлену в договорі суму в розмірі 24166,59 грн. згідно п. 3.1.1. договору. Водночас, пунктом 1.3.10 даного договору підтверджено наявність орендних відносин між тим ж сторонами, зокрема, право оренди СТОВ «Мусіївське». Крім цього, в п. 5.1 Договору емфітевзису зазначено, що по відношенню до земельної ділянки не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами; земельна ділянка вільна від обтяжень.

Обставин, які б вказували на те, що зміст цього правочину суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, судами не встановлено.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на час укладеня оспорюваного договору, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:

- вчинення такої дії суперечить законодавству України; -не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; -дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; -є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; - з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; - правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; - особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; - особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Передбачених ст. 49 Закону України "Про нотаріат" підстав для відмови приватним нотаріусом ОСОБА_4 у посвідченні договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сількогосподарських потреб (емфітевзису), також судами не встановлено.

Частиною першою статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Разом з тим, такої підстави у відмові в державній реєстрації прав та їх обтяжень як "зареєстроване право на земельну ділянку за договором оренди" не передбачено зазначеними положеннями Закону. Тоді як, згідно ч. 5 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відмова у державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Таким чином, при реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) приватний нотаріус ОСОБА_4 діяла у повній відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди землі - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно положень Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст.ст. 395, 407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) - це вид речового права на чуже майно, яке встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.07.2017 р., ОСОБА_2 був укладений один договір оренди від 04.0.2016 р. щодо земельної ділянки площею 2,1555 гектари, кадастровий номер :00:003:0011, яка розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, а саме з СТОВ «Мусіївське», який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.02.2016 року.

Інші договори оренди щодо вищевказаної земельної ділянки з іншими особами ОСОБА_2 не укладала.

Правовий аналіз вищенаведених положень закону свідчить про те, що договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими ж самими сторонами та щодо однієї тієї ж земельної ділянки не суперечить чинному законодавству.

Встановивши обставини справи та здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що укладанням договору емфітевзису між тими ж сторонами та під час діючого договору оренди щодо тієї ж самої земельної ділянки права позивачки не порушуються.

Стороною відповідача та третьою особою порушень вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України при укладенні та посвідченні договору емфітевзису не встановлено.

З вимогами до відповідача СТОВ «Мусіївське» про визнання недійсним договору емфітевзису від 09.11.2016 р., укладеного нею на вкрай невигідних умовах, з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, ОСОБА_2 не зверталася.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Чумак О.В.

Судді: Дряниця Ю.В.

ОСОБА_5