Справа № 301/1121/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені якого діє ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду ухваленого 30 серпня 2017 року головуючим суддею Золотар М.М. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що з 22.01.2000 р. по 16.0.2017 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. Після одруження, ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на території бувших господарських споруд та прилеглих до них території КСГП ім. Шевченка. Рішенням 14 сесії 5-го скликання Зарічанської сільської ради від 22 грудня 2003 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована в с. Заріччя ур. «Колгоспний двір». 24 лютого 2005 року на підставі зазначено рішення Зарічанською сільської радою ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю ЗК № 001303, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю Зарічанської сільської ради за № 32. На даній земельній ділянці подружжям було розпочато будівництво житлового будинку. Після фактичного завершення будівництва свого будинку подружжя ОСОБА_4 вселилось в нього. Спірний житловий будинок має 100% готовність, підключений до газо- та енергопостачання, всі приміщення будинку: підвал, котельня, кухня площею 28,1 м.кв., прихожа, їдальня, кухня першого поверху, ванні кімнати першого та другого поверхів, 6 житлових кімнат, загальна кімната та хол, всього площею 355,9 м.кв., в т.ч. 122,6 м. житлової площі, використовуються за призначенням.

Оскільки всі необхідні для проведення будівництва документи (дозвіл на будівництво, державний акт на землю, будівельний паспорт, технічний паспорт) оформлені на імя іншого з колишнього подружжя ОСОБА_4, вона вважає себе одноосібним власником зазначеного майна, а здати об'єкт в експлуатацію та здійснити його державну реєстрацію не бажає, оскільки категорично не бажає здійснити поділ набутого під час шлюбу дворогосподарства між колишнім подружжям.

Вважає, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Посилаючись на викладене просив суд визнати за ним право на 1/2 частину спірного об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд в ур. «Колгоспний двір» б/н в с. Заріччя та 1/2 частини земельної ділянки за вказаною адресою.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд: 1) визнати за ОСОБА_2 права забудовника на 1/2 частину обєкту незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами в ур. «Колгоспний двір» в с. Заріччя; 2) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га в с. Заріччя ур. «Колгоспний двір».

Рішенням Іршавського районного суду від 30 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3, оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на правові висновки ВСУ від 18.11.2015 р. за №6-388цс15, від 27.05.2015 р. за №6-159цс15 та за №6-47цс16. Не погоджується з висновком суду про те, що витрати на спорудження будинку оплачені батьком відповідача так як надані накладні, касові ордери на його імя є неналежними доказами позаяк не підтверджують, що саме ці матеріали були використані при будівництві спірного будинку. Вважає, що навіть у разі доведеності оплати батьком відповідача витрат на будівництво будинку, останній має лише право вимагати відшкодування власником будинку понесених затрат, а будинок все одно відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що з 22 січня 2000 по 16 березня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який рішенням Іршавського районного суду, розірвано (а.с.40).

Рішенням Зарічанської сільської ради від 02.07.2001 року ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на території бувшої тютюно-сушарки, гладилки, пойтів на прилеглій до них території, які знаходяться під заставою і за які вони погасили борг КСШП ім. Шевченка згідно Арбітражного суду (а.с.10).

Як встановлено судом такий борг був погашений батьком відповідачки ОСОБА_5 разом з 11 пайовиками в сумі 116 000 гривень, що стверджується квитанцією №2 від 12.06.2001 року (а.с.86), які й отримали у власність на підставі акту-приймання від 06.07.2007 року (а.с.85) тютюно-сушарку, гладілку, пойти та прилеглу до них територію.

В подальшому відповідач ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право особистої власності (а.с.87-88) на будівлю тютюно-сушарки в цілому по вулиці Мічуріна села Заріччя Іршавського району.

Рішенням 14 сесії 5-го скликання Зарічанської сільської ради від 22 грудня 2003 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована в с. Заріччя ур. «Колгоспний двір».

24 лютого 2005 року на підставі зазначено рішення Зарічанською сільською радою ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю ЗК № 001303 (а.с.11). Зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий №:04:01:0039.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, відповідачці ОСОБА_4 виділено земельну ділянку на місці належної їй особистої власності будівлі тютюно-сушарки на території колгоспного двору в селі Заріччя Іршавського району.

16 травня 2006 року був виготовлений будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в с. Заріччя ур. «Колгоспний двір» та розпочато будівництво житлового будинку (а.с.21-39).

21 лютого 2015 року на житловий будинок та господарські споруди ФОП ОСОБА_6 був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок б/н в с. Заріччя ур. «Колгоспний двір» (а.с.12-20).

З даних документів слідує, що спірний житловий будинок має 100% готовність, підключений до газо- та енергопостачання, всі приміщення будинку: підвал, котельня, кухня площею 28,1 м.кв., прихожа, їдальня, кухня першого поверху, ванні кімнати першого та другого поверхів, 6 житлових кімнат, загальна кімната та хол, всього площею 355,9 м.кв., в т.ч. 122,6 м. житлової площі, які використовуються за призначенням.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є обєктом особистої власності ОСОБА_4, оскільки таке побудовано (придбано) за рахунок коштів її батька - ОСОБА_5.

Колегія суддів, погоджується з даним висновком суду першої інстанції оскільки такий ґрунтується на матеріалах справи.

Так, згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічних висновків дійшов ВСУ у своїх Постановах №6-612цс15 від 01.07.2015 р., №6-846цс16 від 12.10.2016 р. та №6-399цс17 від 05.04.2017 року.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду про те, що будівництво спірного будинку здійснено за рахунок коштів батька відповідачки ОСОБА_5, а не за спільні кошти подружжя.

Дані обставини підтверджуються зокрема наявними в матеріалах справи копіями платіжних документів на придбання будівельних матеріалів за період перебування сторін у шлюбі на загальну суму 230 180,91 грн. (а.с.89-99). Хоч, деякі з платіжних документів не зовсім читаємі.

Колегія суддів, відхиляє доводи апеляції щодо неналежності даних доказів, з посиланням на те, що відсутні підтвердження, що саме ці будматеріали використано для будівництва будинку.

Так, в усіх платіжних документах відображено придбання ОСОБА_5 саме будівельних матеріалів і таке придбання стосується саме періоду будівництва спірного будинку. При цьому самим апелянтом визнається (в тому числі й в апеляційній скарзі), що батько відповідача ОСОБА_5 потреби в житлі не має, так як має власний будинку. Тобто, цілком логічним є те, що ці будівельні матеріали були використані саме для будівництва спірного будинку.

Натомість, згідно індивідуальних відомостей стосовно ОСОБА_2 як про застраховану особу, останній отримував за періоди 2001-2015 роки мінімальну заробітну плату, розміри якої є не співмірними з вартістю спірного майна (а.с.111-114). Якихось інших доказів отримання ОСОБА_2 у період будівництва будинку інших (більших доходів) матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінивши вказані докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного майна.

Колегія суддів не погоджується з посилання апелянта на те, що в такому разі батько відповідачки має лише право на відшкодування понесених ним витрат при здійсненні будівництва. Оскільки, закупівлю будматеріалів та оплату вартості будівельних робіт батьком відповідачки слід розцінювати як те, що такі матеріали та кошти були фактично подаровані останнім своїй дочці. А тому, будинок споруджений таким чином, відноситься до особистої приватної власності ОСОБА_4, згідно вимог ст. 57 СК України, так-як вважається побудованим за її власні кошти (з її матеріалів).

Стосовно посилання апелянта на правові висновку ВСУ, то такі стосуються інших фактичних обставин ніж у справі, що розглядається наразі.

Зокрема, у зазначених справах не було спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, і судом не застосовувалась ст. 57 СК України.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи наведене та виходячи з приписів статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 від імені якого діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду від 30 серпня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді