КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 363/3513/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/2231/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

представника позивача: Волтарніст М.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником

за апеляційною скаргою Халілової Наталії Кронидівни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

на рішення Вишгородського районного суду Київської області ухваленого 25 липня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Чіркова Г.Є., повний текст судового рішення складано 6 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, з якого з урахування збільшених позовних вимог просив стягнути на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» непогашеної суми збитків у розмірі 45637 грн 99 к. та судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_2 працював водієм-експедитором у позивача та під час виконання трудових обов'язків у зв'язку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з вересня 2016 року по травень 2017 року позивач заподіяв позивачу збитки. А тому позивач змушений був звернутись із даним позовом до суду.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Халілова Н.К. в інтересах ТОВ «Комплекс Агромарс» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванню обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що матеріальна відповідальність працівника за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності, доведено склад матеріальної відповідальності: неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором, наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, наявність причинного зв'язку протиправним порушенням відповідача своїх обов'язків та шкодою, що наступила, вина працівника. До того ж, відповідно до КЗпП України чіткого обов'язку роботодавця відбирати письмові пояснення у працівника, який притягується до матеріальної відповідальності немає. Судом не взяті до уваги Акти відмови від ознайомлення із наказами про відшкодування збитків, що долучались до матеріалів справи. Тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема зазначив, що позивачем не надано якими винними діями відповідачем завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила.

Крім того, позивачем не вживалось жодних заходів для з'ясування причин нестачі продукції, а також не надано доказів створення ним умов для забезпечення збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей.

Представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав викладених у ній.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з норм статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав вимоги позивача недоведеними та апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоду завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоду завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоду завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3, 4 статті 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

З роз'яснень, викладених у п. 3, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, віпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений Постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28 грудня 1977 року, з подальшими змінами і доповненнями і який є чинним.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У пункті 11 цієї постанови Пленуму роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до п. 5 ст. 134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Комплекс Агромарс», що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, згідно наказу №336-КА/к-п від 30 квітня 2014 року відповідача прийнято на роботу з 5 травня 2014 року, на посаду водія автофургону д.н.з. НОМЕР_1 автоколони № 3 автотранспортного парку та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 15, том 1).

Наказом позивача №17КА/к-п-д від 14 січня 2016 року ОСОБА_2 переведено на посаду водія автофургону д.н.з. НОМЕР_2 автоколони № 3 автотранспортного парку та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 16, том 1).

15 лютого 2016 року наказом №59КА/к-п-д від 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 переведено на посаду водія автофургону д.н.з. НОМЕР_3 автоколони № 3 автотранспортного парку та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 17, том 1).

05 травня 2014 року з відповідачем укладено договір №328-Е про повну матеріальну відповідальність згідно умов якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони №3 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (а.с. 19, том 1).

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Отже, відповідно до вищевказаного договору, ОСОБА_2 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Протягом всієї роботи на посаді водія - експедитора ОСОБА_2 неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію, для доставки її в пункт призначення, згідно видаткових (товарно - транспортних) накладних, накладних на переміщення.

Відповідно до Актів прийому - передачі, встановлено, що кількість продукції, визначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно - транспортних накладних, на кожній товарно - транспортній накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначеному в накладних, а відповідно до актів прийому - передачі продукції, встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній.

Як вказує позивач у своїй заяві про збільшення розміру позовних вимог, заборгованість відповідача перед позивачем складає 43234 грн 84 к.

Відповідно до наказів ТОВ «Комплекс Агромарс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» «Про відшкодування збитків» № Н-15244 від 10 вересня 2016 року, №Н-15251 від 20 вересня 2016 року, №Н-15258 від 30 вересня 2016 року, №Н-15263 від 10 жовтня 2016 року, №Н-15268 від 20 жовтня 2016 року, №Н-15273 від 31 жовтня 2016 року, №Н-15280 від 10 листопада 2016 року, №Н-15291 від 20 грудня 2016 року, №Н-15667 від 10 січня 2017 року, №Н-15672 від 10 січня 2017 року, №Н-15689 від 31 січня 2017 року, №Н-15689 від 31 січня 2017 року, №Н-15698 від 10 лютого 2017 року, №Н-15704 від 20 лютого 2017 року, №Н-15712 від 28 лютого 2017 року, №Н-15724 від 10 березня 2017 року, №Н-15730 від 20 березня 2017 року, №Н-151537 від 31 березня 2017 року, №000003497 від 1 квітня 2017 року №000003951 від 6 квітня 2017 року, №000004066 від 8 квітня 2017 року, №000004172 від 11 квітня 2017 року, №000004243 від 12 квітня 2017 року, №000004242 від 12 квітня 2017 року, №000004241 від 12 квітня 2017 року, №000004287 від 13 квітня 2017 року, №000004339 від 14 квітня 2017 року, №000004324 від 14 квітня 2017 року, наказано бухгалтерії підприємства провести утримання із заробітної плати водія в рахунок погашення заподіяної підприємству шкоди, відповідно до законодавства України, з ОСОБА_2 на загальну суму - 47045 грн 24 к. (а.с.18, 93, 123, 185, 216, 252, 264, 273, 286, 299, 355, 400, 455, 487, 523, 571, 592 том1, а.с.135-136, 143-144, 158, 173, 179-180, 187-188, 195-196, 208-209 том 2, а.с. 41 том 3).

При цьому, 5 січня 2018 року позивачем додано до матеріалів справи копії наказів №Н-15263/1 від 10 жовтня 2016 року про викладення в новій редакції Наказу №Н-15263 від 10 жовтня 2016 року, а також наказ №Н-15689/1 від 31 січня 2017 року про викладення в новій редакції Наказу №15689 від 31 січня 2017 року (а.с. 31, 35, том 3).

Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» №281 КА/к-з від 10 травня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади водія автофургону НОМЕР_3 автоколони № 3 автотранспортного парку, на підставі заяви відповідача та скасовано суміщення посади експедитора (а.с. 18, том 1).

Позивачем надано до матеріалів справи копії актів про відмову ОСОБА_2 про ознайомлення з вищевказаними наказами про відшкодування збитків, проте апеляційний суд не може прийняти вказані акти як доказ, оскільки за період з 10 вересня 2016 року по 14 квітня 2017 року позивачем видано низку наказів та з жодними з яких не вдалось можливим ознайомити відповідача з ними. При цьому позивачем не надано доказів того, що такі накази виконувались, крім того відповідно до наявного в матеріалах справи копії наказу про звільнення №281КА/к-з від 10 травня 2017 року, відповідача звільнено за власним бажанням та виплачено компенсацію за 3 календарних дні невикористаної відпустки. Указане дає підстави для висновку про несвоєчасність дій позивача щодо виявлення недостач, внаслідок чого позивач несвоєчасно проводив дії, які визначені чинним законодавством України.

Також, суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідач у актах приймання передачі товарів застерігав про свою незгоду з ними щодо невідповідності ваги.

Апеляційний суд вважає, що надані позивачем акти приймання -передачі та накладні не можуть бути доказом неправомірних дій/бездіяльності ОСОБА_2, оскільки дані докази фіксують лише обсяг переданої та зданої продукції та не встановлюють причини та підстави виявленої нестачі.

При цьому, позивачем не надано доказів того, що після виявлення нестачі ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей, не відредаговано на зауваження, які були вказані ОСОБА_2 в актах приймання -передачі, а посилання на те, що відповідач не повідомляв свої зауваження керівництву не заслуговують на увагу.

А відтак оскільки, позивачем не доведено, що ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей та не доведено вину працівника в їх частковій втраті, тому відсутні підстави для відшкодування працівником понесеної підприємством шкоди.

Отже, аргументи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з підстав непогодження позивачем з ухваленим місцевим судом рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Халілової Наталії Кронидівни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»- залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний тест постанови складено та підписано 22 грудня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: