АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/607/18 Справа № 200/696/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року по справі за поданням Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року Бабушкінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі Бабушкінський ВДВС ДМУЮ) звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року подання Бабушкінського ВДВС ДМУЮ задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального й процесуального права.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання Бабушкінського ВДВС ДМУЮ, районний суд виходив з того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2011 року про стягнення на користь ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором та судових витрат у загальному розмірі 1.788.857 грн.30 коп.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї,кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, з наступними змінами, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Тобто ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Статтею 3771 ЦПК України (у редакції закону, чинному на момент постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

У п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 зазначено, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У звязку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обовязків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 3771 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином,тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе лише у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Колегія суддів наголошує на тому, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, і об'єктивно наявний та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, дослідженого під час вирішення даного питання.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем було надано достатньо доказів на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань та вчиняє дії, які ускладнюють виконання виконавчого рішення.

Зокрема під час розгляду даної апеляційної скарги було доведено наявність підстав саме для обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обовязкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Страсбурзький суд визнав невиконання судових рішень в Україні системною проблемою.

Європейський суд з прав людини передав до Комітету міністрів ОСОБА_4 Європи понад 12 тисяч справ, які стосуються невиконання рішень національних судів в Україні. Таким чином ЄСПЛ визнав проблему системною і такою, яка потребує відповідної реформи.

Відповідно до рекомендацій і Європейського суду і Комітету ОСОБА_4, Україна має запровадити норму, яка б передбачала призначення компенсації особі за тривале невиконання рішення суду.

У рішенні від 12 жовтня 2017 року ОСОБА_5 по справі Бурмич та Інші проти України (заяви №№46852/13 та ін.), Європейський суд з прав людини: оголосив більшістю голосів ці пять заяв прийнятними; вирішив, десятьма голосами проти семи, обєднати ці пять заяв та 12143 заяви, що знаходяться на розгляді в Суді, перелік яких додається до рішення; постановив, тринадцятьма голосами проти чотирьох, що пять заяв та обєднані з ними 12143 заяви, необхідно розглянути згідно із зобовязаннями, викладеними в пілотному рішенні, яке було прийнято 15 жовтня 2009 року по справі ОСОБА_1 проти України; та вирішив, десятьма голосами проти семи, вилучити ці заяви з реєстру справ відповідно до статті 37 § 1 (c) Конвенції та передати їх до Комітету ОСОБА_4 Європи з метою їхнього опрацювання в межах заходів загального характеру, визначених у пілотному рішенні по справі ОСОБА_1.

Рішення набрало законної сили, а тому повинно бути виконане боржником у повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_2 весь час виїжджає за межі України.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і на їх правильність не впливають. Обставини, на які посилається заявник, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення подання.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а тому не має підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382,383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6