КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/1427/18 Головуючий у 1 інстанції: Яковлєва Л.В.
провадження № 22-ц/824/4614/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Київській області, третя особа: ОСОБА_3, про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся із зазначеним позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області, в якому просив стягнути з Державного казначейства України в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди в розмірі 1 515 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_2 з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 квітня 2017 року у нього викрадено суцільнозварений металевий гараж з автомобілем та іншим майном всередині.

Гараж незаконно було здано на пункт прийому металобрухту ТОВ «Вторметкиїв» за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Запорізька, 14 та знищено.

За даним фактом відкрито три кримінальних провадження: за ст.185 КК України № в ЄРДР 0001061), за ст.198 КК України № в ЄРДР 0000229 та за ст.396 КК України № в ЄРДР 0000230. Фактично розслідується лише кримінальне провадження за №0001061 від 10 травня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Зазначав, що за наслідком аналізу дій слідчого під час розслідування даних проваджень позивач прийшов до переконання, що службові особи Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області покривають злочинну діяльність працівників ТОВ «Вторметкиїв», у зв'язку з чим 29 листопада 2017 року звернувся до начальника Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області, підполковника поліції Шляховського О.А. з клопотанням про проведення службового розслідування за фактами, наведеними в клопотанні.

22 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримав відповідь на своє клопотання, яким заступник начальника - начальник слідчого відділу майор поліції В.О.Луговий повідомив, що кримінальне провадження №0001061 від 10 травня 2017 року знаходиться на вивченні в Бориспільській місцевій прокуратурі Київської області та після повернення даних матеріалів його буде вивчено та прийнято рішення про задоволення або відмову у задоволенні клопотання.

Не погодившись з даною відповіддю, ОСОБА_2 повторно 10 січня 2018 року звернувся до начальника Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області - підполковника поліції Шляховського О.А. з заявою, в якій просив невідкладно вирішити питання про відмову або проведення службового розслідування на підставі належним чином оформленого письмового наказу.

Останнє звернення позивача залишилося без відповіді та належного, на думку ОСОБА_2, реагування, у зв'язку з чим він вважав, що наведеною бездіяльністю при розгляді та вирішенні питань, наведених у зверненні позивача, йому завдано моральної шкоди особою органу державної влади. За наслідком наведеного позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Як на нормативне обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на вимоги Закону України «Про звернення громанян» та на ст.1174 ЦК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити. Крім того, ОСОБА_2 просив призначити відносно нього судово-психологічну експертизу.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не надано належних доказів, які підтвердили б отримання ОСОБА_2 моральної шкоди, спричиненої службовою особою органу досудового розслідування.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам повністю не відповідає.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Встановлено, що в провадженні Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області перебувають три кримінальні провадження, а саме: за ст.185 КК України, внесене до ЄРДР 10 травня 2017 року за №0001061, за ст.198 КК України, внесене до ЄРДР 04 вересня 2017 року за №0000229 та ст.396 КК України, внесене до ЄРДР 04 вересня 2017 року за №0000230. Потерпілим у даних кримінальних провадженнях є ОСОБА_2

29 листопада 2017 року позивач звернувся до начальника Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області, підполковника поліції Шляховського О.А. з клопотанням провести службове розслідування щодо покривання службовими особами Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області злочинної діяльності працівників ТОВ «Вторметкиїв». Наведене пітверджується відміткою про вхідну реєстрацію за № Ш-2856 та круглою печаткою Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області, проставлених на примірнику клопотання (а.с. 5-8).

22 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримав відповідь на своє клопотання, яким заступник начальника - начальник слідчого відділу майор поліції В.О.Луговий повідомив, що кримінальне провадження №0001061 від 10 травня 2017 року знаходиться на вивченні в Бориспільській місцевій прокуратурі Київської області та після повернення даних матеріалів його буде вивчено та прийнято рішення про задоволення або відмову у задоволенні клопотання (а.с.9).

Не погодившись з даною відповіддю, позивач 10 січня 2018 року повторно звернувся до начальника Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області - підполковника поліції Шляховського О.А. із заявою подібного змісту до попередньої, якою просив невідкладно вирішити питання про відмову або проведення службового розслідування на підставі належним чином оформленого письмового наказу. Наведене пітверджується відміткою про вхідну реєстрацію за №45 та круглою печаткою Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області, проставлених на примірнику клопотання (а.с. 10).

На момент звернення з даним позовом до суду позивачу не наданої відповіді на останнє звернення від 10 січня 2018 року.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12-110гс18).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У цій справі ОСОБА_2 пред'явив позов до Головного управління Національної поліції у Київській області, дії якого призвели до порушення прав позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав, недоведеності завдання позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що належним відповідачем в цих правовідносинах є Казначейська служба, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, то при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевою самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

За змістом ст.175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги і зобов'язаний зазначити сторін, інших учасників справи та зміст позовних вимог щодо кожного з них, а суд, згідно вимог п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об'єднання справ і роз'єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов поспішного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем завдання йому моральної шкоди.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення відносно нього судово-психологічної експертизи.

Вказане клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилами ч. 1. ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року &q? д;Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку&qu, дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не звертався до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із клопотанням про призначення відносно нього судово-психологічної експертизи.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для призначення експертизи.

Згідно з ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне у задоволенні клопотання про призначення експертизи відмовити. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Київській області про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення судово-психологічної експертизи відмовити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Київській області про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою органу державної влади відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: