Справа № 346/1615/17
Провадження № 22-ц/779/169/2018
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Девляшевського В. А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухваленого головуючим суддею П'ятковським В.І. 31 серпня 2017 року в м. Коломия, Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 вересня 2017 року,

в с т а н о в и в :

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з метою придбання в майбутньому нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі Приватного вищого навчального закладу «Коломийський коледж права і бізнесу» ОСОБА_3 05 грудня 2007 року здійснила перший внесок авансового платежу в якості сплати вартості обраного нежитлового приміщення в сумі 20 000 доларів США.

В подальшому позивач також вносила грошові кошти на загальну суму 63 335 доларів США, що зафіксовано у розписці від 05 грудня 2007 року та договорі від 05 грудня 2007 року. Проте, з'ясувалось, що будівля «Коломийського коледжу права і бізнесу» перебуває в іпотеці на забезпечення виконання кредитних зобов'язань і в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку майно придбане ТОВ «Естейт Селлінг», який як законний власник має право розпоряджатися об'єктом нерухомості. Оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між сторонами укладений не був, то передана грошова сума в розмірі 63335 доларів США в розумінні положень ч.2 ст.570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Просив стягнути солідарно ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь позивача грошові кошти в сумі 1 711 311 грн. 70 коп. ( з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США на рівні вартості 1 долара США 27,02 грн. х 63335 дол. США ) та 8 000,00 грн. судового збору (а.с.2-6, том.1)

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2017 року позов задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 711 311,70 грн. та понесені судові витрати в розмірі 8 000,00 грн. сплаченого судового збору (а.с.114-116, том.1).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2017 року заяву ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.176-178, том.1).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано всі факти, що є предметом доказування та не погоджується з висновком суду, що передана грошова сума в розумінні положень ч.2 ст.570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню, оскільки між сторонами було укладено договір позики від 05 грудня 2007 року відповідно до положень ст.1046 ЦК України і у випадку неможливості повернути суму позики до дати вказаної в п.1.3 Договору позичальники зобов'язувалися подарувати кредитору частину нежитлового приміщення як спосіб забезпечення виконання зобов'язання за договором позики.

Також суд при ухваленні рішення помилково не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, так як пунктом 1.3. договору позики передбачено, що позичальники зобов'язуються повернути суму позики до 02 лютого 2009 року, а оскільки письмових вимог про погашення боргу позивачем не пред'являлось, жодних домовленостей щодо збільшення строку позовної давності зазначено не було, тому апелянт вважає, що перебіг позовної давності починається від дня виникнення права у кредитора на пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання і дане право у кредитора виникло ще 03 лютого 2009 року.

Просила заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове яким у задоволенні позову відмовити. (а.с.185-190, том.1)

Крім того, з посиланням на вимогу ч.3 ст.267 ЦК України, апелянт обґрунтовує неможливість подання нею заяви про застосування позовної давності через відмову суду в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення,а причини неявки в судове засідання не були враховані, тому ОСОБА_7 і просить одночасно прийняти заяву про застосування строку позовної заяви. (а.с.191-192,том.1)

Іншими відповідачами рішення суду не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважає апеляційну скаргу безпідставною, та такою що підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване заочне рішення - без змін. Зазначає, що відповідачі не виконали свої зобов'язання і, приймаючи грошові кошти від ОСОБА_3 в період з 05 грудня 2007 року по 02 грудня 2009 року розуміли, що кошти вносяться не з метою досягнення правового результату за договором позики або укладення договору дарування, який в силу ст.717 ЦК України є безоплатним, а виключно з метою придбання та оформлення між сторонами відповідно до вимог закону договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення (а.с.233-247,том.1). Підписаний та названий як «договір позики» документ від 05.12.2007 року не містить обов'язкових елементів, притаманних реальному договору позики відповідно до положень ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України та не узгоджується у системному зв'язку з положеннями частини 2 ст.626 ЦК України.

Вислухавши пояснення представника апелянта, позивача та її представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в частині, що стосується прав та обов»язків апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовільняючи позов, суд першої інстанції, виходив з положень ст.543,546,570 ЦК України, встановивши, що позивач протягом двох років з грудня 2007 по грудень 2009 року, з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на 2-му поверсі будівлі Приватного вищого навчального закладу "Коломийський коледж права і бізнесу", передала відповідачам грошові кошти на загальну суму 63 335 доларів США (в еквіваленті 1 771 311,70 грн) у якості авансу, однак вказаний договір між ними укладений не був, грошові кошти позивачу не повернені, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що 05 грудня 2007 року ОСОБА_7 отримала у ОСОБА_3 кошти в сумі 20 000 доларів США в якості завдатку за магазин, що підтверджується копією розписки ОСОБА_7 від 05.12.2007 року. (а.с.7, том 1)

Цього ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підписаний документ, названий як договір позики, згідно якого сторонами узгоджено передачу грошової суми 218 835 грн.69 коп., що становить еквівалент 43333,80 дол. США 80 центів за курсом НБУ на день укладення договору із внесенням сум платежів згідно графіка щомісячно, починаючи з 02 січня 2008 року по 02 грудня 2009 року. За змістом п.1.3 даного договору відповідачі, як позичальники, зобов'язалися повернути суму позики до 02 лютого 2009 року, а у випадку неможливості повернення суми позики - подарувати ОСОБА_3 частину нежитлового приміщення площею 24,00 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 (пункт.1.4 договору). (а.с.8,том.1)

Загальна сума грошових коштів, внесених ОСОБА_3 в якості сплати повної вартості нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі складає 63 335 доларів США, що становить еквівалент 1 711 311 гривень 70 копійок за курсом НБУ на день подання позову до суду 03 квітня 2017 року (1 долар США-27,02 грн).

Встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між сторонами укладено не було.

Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення грошових коштів позивачу, відповідачами суду не представлено.

Відомості про юридичну особу Приватний вищий навчальний заклад «Коломийський коледж права і бізнесу» свідчать про те, що його засновниками були, зокрема ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.12-15 том 1)

На підставі рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2012 року, яке набрало законної сили 12 березня 2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення (цегла), загальною площею 2191,34 кв.м., що становить 912/1000, а саме приміщення 1 поверху площею 143,9 кв.м., приміщення 2 поверху площею 544,74 кв.м., приміщення 3 поверху 752,6 кв.м., приміщення 4 поверху 750,1 кв.м., що розташовані в будівлі за адресою АДРЕСА 1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50 ) з укладенням від імені Приватного вищого навчального закладу "Коломийський коледж права і бізнесу" договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та зняттям з реєстраційного обліку в ОКП "Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" предмету іпотеки, а також наданням Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LOS-KC-017 від 27.09.07 в розмірі 298 374,76 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 2 383 954 грн. 66 коп. (а.с.249-256 том 1)

У судовому засіданні представник апелянта не заперечував факт передачі позивачем і отримання апелянтом коштів у загальному розмірі 63 335 доларів США частинами, починаючи з 05 грудня 2007 року і по 02 грудня 2009 року, а також факт неповернення апелянтом коштів позивачу.

Крім того, стороною апелянта не заперечується і не спростовується факт здійснення підприємницької діяльності позивачем у період з грудня 2007 року по вересень 2016 року у нежитловому приміщенні площею 24,00 м. кв., розташованому на другому поверсі в будівлі за адресою: АДРЕСА_1, що належала Приватному вищому навчальному закладу "Коломийський коледж права і бізнесу".

Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи.

Досліджуючи договори, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Доводи апелянта про те, що між сторонами був укладений договір позики не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом зазначеного договору відповідачі зобов'язалися передати позивачу права на частину нежитлового приміщення, площею 24,00 м. кв., що свідчить про зобов'язання укладення двостороннього договору, тому доводи апелянта про існування між сторонами правовідносин, пов'язаних із договором позики, не заслуговують на увагу.

Крім того, позивач у судовому засіданні пояснила, що вона сплатила у грудні 2009 року авансовим платежем повну суму за нежитлове приміщення, у якому здійснювала підприємницьку діяльність аж до вересня 2016 року, а відповідачі обіцяли відчужити права на нежитлове приміщення на її користь після припинення іпотеки.

Ці обставини також не спростовуються стороною апелянта.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Згідно зі ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин між сторонами була досягнута попередня домовленість з приводу майбутнього продажу певного нежитлового приміщення, зокрема, сторони погодили умови щодо предмета продажу, ціни приміщення, строку укладення договору. Саме у зв'язку з досягненням ними такої попередньої домовленості щодо обумовленого предмета позивач передала, а відповідачі отримали певну грошову суму, що становить предмет цього спору. Передання цієї грошової суми має розглядатися та отримати відповідну правову оцінку виключно в контексті досягнутої між сторонами попередньої домовленості щодо обумовленого сторонами продажу нежитлового приміщення. Майбутній продаж приміщення є тією правовою підставою, що в розумінні положень статті 1212 ЦК України є достатньою правовою підставою, що обумовлює дії сторін, зокрема й апелянта, щодо отримання спірної грошової суми.

Оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який би за своєю формою та змістом відповідач вимогам закону, між сторонами укладений не був, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передана відповідачам сума в розмірі 63335 доларів США є авансом і підлягає поверненню, оскільки відсутня правова підстава, у зв'язку з наявністю якої б виникло право у відповідачів на зазначену суму коштів.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Частиною другою статті 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від валюти зобов'язання (тобто грошової одиниці, за допомогою якої обчислена сума зобов'язання), валютою платежу (тобто засобом сплати грошового зобов'язання і фактичного його виконання) за загальним правилом є національна валюта України - гривня.

З огляду на наведене, суди першої інстанції правильно визначив як характер правовідносин, так і норми права, якими вони мають бути врегульовані. Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано визначив у судовому рішенні валютою платежу у грошовому зобов'язанні національну валюту України.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування позовної давності не подавала. Така заява була подана до апеляційного суду (а.с.191-192).

Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Зазначене узгоджується правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-780цс15 та від 2 березня 2016 року № 6-2307цс15.

Будь яких інших належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які б заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст.376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення (заочне) Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

В.А. Девляшевський

Л.В. Василишин