Провадження № 2/389/1081/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 січня 2018 року Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Берднікової Г.В.,
при секретарі Чукановій О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду у місті Знам`янка Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
Позивач, 21 листопада 2017 року звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: поновити строк для звернення з даним позовом до суду для вирішення трудового спору; визнати незаконним та скасувати п.6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10 серпня 2016 року №169 в частині звільнення з 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 , стрільця загону воєнізованої охорони на підставі п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку зі вступом на військову службу; поновити його на посаді стрільця загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 з 10 серпня 2016 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 серпня 2016 року по час ухвалення рішення.
Вимоги обґрунтував тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №108 від 17 травня 2001 року був прийнятий на роботу стрілком загону воєнізованої охорони.
Наказом Міністерства оборони України №695 від 27 липня 2016 року його як майора запасу прийнято на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та укладено контракт. Внаслідок чого, Знам`янським об`єднаним міським військовим комісаріатом 09 серпня 2016 року йому було вручено припис №2673 від 09 серпня 2016 року, яким запропоновано 10 серпня 2016 року вибути до військової чатсини польова пошта НОМЕР_2 (смт Лісове) для подальшого проходження військової служби. 09 серпня 2016 року він звернувся до відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 за роз`ясненням правових підстав стосовно його звільнення з роботи, де йому повідомили, що він зобов`язаний написати заяву про звільнення з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу за пунктом 3 ст.36 КЗпП України. Його доводи, що він має бути не звільнений, а увільнений від роботи на час проходження військової служби за контрактом зі збереженням гарантій, передбачених ст.119 КЗпП до уваги прийняті не були. Часу сперечатися він не мав, розуміючи, що у разі відмови від написання такої заяви може бути звільнений за прогул, тому вимушений був написати заяву про звільнення у зв`язку зі вступом на військову службу. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №169 від 10 серпня 2016 року був 09 серпня 2016 року звільнений з роботи з посади стрільця загону воєнізованої охорони відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України.
10 серпня 2016 року прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_2 (смт Лісове) для подальшого проходження військової служби, у зв`язку з чим наказом командира №225 від 10 серпня 2016 року був зарахований до списків особового складу, поставлений на всі види забезпечення та приступив до виконання службових обов`язків.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №131 від 30 червня 2017 року на виконання спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 квітня 2017 року №Д-322/1/5 з 01 липня 2017 року військовій частині польова пошта НОМЕР_2 надано умовне найменування військова частина НОМЕР_3 .
Вважає, що підстави для припинення з ним трудового договоу в данному випадку у військової частини НОМЕР_1 були відсутні, а тому звільнення його з роботи з посади стрільця загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 є незаконним, оскільки відповідно до ст.119 КЗпП України та ст.39 Закону України «Про війсьвовий обов`язок та військову службу» за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом на проходження військової служби під час дії особливого періоду або у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, у яких вони працювали на час призову.
13 жовтня 2017 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням внести зміни до наказу про його звільнення з роботи в частині його увільнення з посади стрільця загону воєнізованої охорони зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку відповідно до ст.119 КЗпП. Проте листом від 13 листопада 2017 року йому було відмовлено з посиланням на факт його звільнення відповідно до поданої ним заяви. Вважає, що позиція військової частини суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки на відповідачеві лежить обов`язок забезпечити гарантії передбачені ст.119 КЗпП України.
Вказав, що строк для звернення до суду пропустив з поважних причин, оскільки після звільнення з роботи негайно приступив до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, перебував і перебуває на військовій службі не за місцем свого проживання, тривалий час брав участь в антитерористичній операції, не мав можливості вільно розпоряджатися своїм часом.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що заяву про звільнення ОСОБА_1 написав за власним бажанням, це його вільне волевиявлення, він особисто просив, щоб його звільнили. Наказ і трудову книжку ОСОБА_1 одержав ІНФОРМАЦІЯ_1 , на що вказує підпис працівника в особовій картці. Отже, представник відповідача також наголошував і на пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що за даними трудової книжки НОМЕР_4 від 03 вересня 1984 року, ОСОБА_1 16 травня 2011 року був прийнятий до загону воєнізованої охорони Військової частини НОМЕР_1 на посаду стрільця.
У заяві від 09 серпня 2016 року адресованій командиру Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 просив звільнити його з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу з 09 серпня 2016 року (а.с. 32). 09 серпня 2016 року останній звільнений з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу, п.3 ст.36 КЗпП України. Підстава: наказ №169 від 10 серпня 2016 року (а.с. 6). У наказі командира військової частини НОМЕР_1 №169 від 10 серпня 2016 року зазначено звільнити з 09 серпня 2016 року: ОСОБА_1 , стрільця загону воєнізованої охорони відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 07 календарних днів і оплатити надурочні години у кількості 48 годин, згідно ст.106 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 (вх.2443 від 10 серпня 2016 року) (а.с. 11).
В Особовій картці працівника Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , поміж іншого міститься запис про дату і причину (підставу) звільнення останнього, наступного змісту: 09.08.2016 р. Нак.№169 від 10.08.2016 р. п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку зі вступом на військову службу. У картці міститься підпис працівника, датований 09 серпня 2016 року.
Витяг з наказу Міністерства оборони України від 27 липня 2016 року №695 та копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу, свідчать про те, що відповідно до ст.20 та 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з ОСОБА_1 , офіцером запасу, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, прийнято його на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та призначено командиром автомобільного взводу автомобільної роби 55 окремого автомобільного батальйону озброєння Збройних Сил України, ВОС 2610003 (а.с.7,8-9).
Знам`янським об`єднаним міським військовим комісаріатом 09 серпня 2016 року видано припис №2673, яким позивачу запропоновано 10 серпня 2016 року вибути в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 Озброєння Збройних Сил України для подальшого проходження військової служби (а.с. 10).
У витязі з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10 серпня 2016 року №225 зазначено: вважати такими, що прибули та приступили до службових обов`язків, для подальшого проходження служби - майора ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністерства оборони України №695 від 27 липня 2016 року на посаду командира автомобільного взводу автомобільної роти військової частини польова пошта НОМЕР_2 , з 10 серпня 2016 року зарахувати до списків особового складу частини та поставити на всі види забезпечення (а.с. 12).
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №131 від 30 червня 2017 року на виконання спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26 квітня 2017 року №Д-322/1/5 з 01 липня 2017 року військовій частині польова пошта НОМЕР_2 надано умовне найменування військова частина НОМЕР_3 (а.с. 13).
У судовому засіданні також з`ясовано, що ОСОБА_1 , 13 жовтня 2017 року командиру Військової частини НОМЕР_1 подано заяву, про внесення змін до наказу №169 від 10 серпня 2016 року про його звільнення з роботи в частині увільнення з посади стрільця загону воєнізованої охорони зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку відповідно до ст.119 КЗпП, оскільки наказом МО України №695 від 27 липня 2016 року його було прийнято на військову службу у ЗС України за контрактом строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 14).
Листом Вйськової частини НОМЕР_1 від 13 листопада 2017 року за вих.№2707, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його заяви та зазначено, що його звільнення було здійснено законно згідно до поданої заяви, виплачено всі належні до виплати при звільненні суми заробітної плати, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку (а.с.15).
До матеріалів справи позивачем також долучено довідку про його безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.16); посвідчення про відрядження видане В/Ч Польова пошта НОМЕР_2 від 24 жовтня 2016 року, яке вказує на те, що ОСОБА_1 відряджено у підпорядкування керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області, терміном з 25 жовтня 2016 року для виконання службових (бойових) завдань ракетно-технічного та артилерійсько-технічного забезпечення військових частин (підрозділів), які виконують бойові завдання в зоні проведення АТО терміном до окремого розпорядження. Підстава: наказ від 24 жовтня 2016 року №300 (а.с. 31); довідку про його середньоденну заробітку плату за останні два календарні місяці роботи (а.с. 20).
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_3 від 21 грудня 2017 року майор ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 з 27 липня 2016 року по теперішній час.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада, відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у обов`язок, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом).
Частиною 4 цієї ж статті визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За приписами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України
Поняття особливого періоду наведене у ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У ч.4 ст.3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було прийнято на військову службу до Збройних Сил України за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Враховуючи те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період, який наразі не скасовано, отже, на позивача розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому суд приходить до висновку, що позивач звільнений з роботи з порушенням встановленого законом порядку.
Водночас, відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Статею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
Свобода розсуду суду при винесенні рішення про поновлення строку оскарження не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип правової визначеності.
На думку суду, причина пропуску строку звернення до суду, на яку вказує позивач, не можна вважати поважною.
Принцип диспозитивності надає особі право на власний розсуд розпоряджатися як наданими їй правами, так і засобами їхнього захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленомузаконом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Це положення надає зацікавленій особі право процесуальної ініціативи порушити справу в суді.
Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з роботи 09 серпня 2016 року, а до суду з даним позовом він звернувся 21 листопада 2017 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду вказує, що після звільнення з роботи негайно приступив до проходження військової служби, перебував і перебуває на військовій службі не за місцем свого проживання, тривалий час брав участь в антитерористичній операції, про звільнення не знав, особову картку не підписував.
Проте, наведені позивачем причини пропуску строку суд вважає не достатньо обґрунтованими. Так, представник відповідача у судовому засіданні вказав, що трудову книжку позивачу було видано в день звільнення, про що свідчить відповідний підпис останнього в особовій картці працівника. Представник позивача, зауважуючи на тому, що підпис в особовій картці не належить позивачу, належними доказами зазначені обставини не довів.
При цьому, суд приймає до уваги, що позивач одразу після звільнення з військової частини НОМЕР_1 , з 10 серпня 2016 року прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_2 (смт Лісове) для подальшого проходження військової служби, приймав участь в антитерористичній операції з 25 жовтня 2016 року, звідки повернувся 13 травня 2017 року до військової частини польова пошта НОМЕР_2 (наразі НОМЕР_3 ), де по теперішній час проходить службу.
Разом з цим, в судовому засіданні також з`ясовано, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 06 серпня 2017 року №37, ОСОБА_1 перебував у відпустці з 07 серпня 2017 року по 22 серпня 2017 року. З наказу від 21 серпня 2017 року №52 вбачається, що ОСОБА_1 прибув до Військової частини НОМЕР_3 з відпустки та приступив до виконання службових обов`язків 22 серпня 2017 року. Крім того, 02 жовтня 2017 року у Богданівській сільській раді Знам`янського району Кіровоградської області, посвідчено довіреність видану Аненком О.А. на представництво його інтересів в суді ОСОБА_2 .
Отже, як встановлено судом, позивач у серпні 2017 року протягом 15 ти днів перебував у відпустці. 02 жовтня 2017 року видав довіреність у Богданівській сільській раді на ім`я представника, що свідчить про можливість його увільнення з місця проходження військової служби за необхідності. На користь останньої обставини також вказує і те, що позивач приймав участь в судовому засіданні 11 грудня 2017 року в ході даного судового розгляду. Отже, стверджувати про існування таких об`єктивно непереборних обставин, які б вказували на те, що позивач був позбавлений будь-якої можливості реалізувати своє право на звернення до суду внаслідок перебування у військовій частині (після повернення із зони проведення АТО), не представляється можливим. Таким чином, на думку суду можливість звернення з даним позовом до суду позивач міг реалізувати щонайменше вже в серпні 2017 року.
Відтак, строк звернення до суду поновленню не підлягає у зв`язку з відсутністю для цього поважних причин, що має наслідком залишення позову без задоволення як в частині вимог щодо поновлення на роботі, так і похідних від них щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки незалежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду) право позивача є незахищеним, порушене право не відновлено, а отже, й підстав для стягнення середнього заробітку як похідних позовних вимог, у такому разі немає.
Оскільки позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання данного позову до суду звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст.ст.4,12,13, 81,89, 141, 259, 263 -265, 354 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави.
Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Кіровоградської області протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення через Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 .
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження: с. Богданівка, Знам`янський район, Кіровградська область, код НОМЕР_6 .
Повний текст рішення складено 15 січня 2018 року.

Суддя Г.В. Берднікова