Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2422/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Вознюка С.М.

від 30 травня 2018 року

по справі №359/5566/17 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

про стягнення грошових коштів за договором позики внаслідок виконання зобов'язань,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що у зв'язку з виконанням ним, як майновим поручителем, обов'язкуборжника за договором позики, відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу з урахуваванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і трьох процентів річних від простроченої суми, процентів за користування грошовими коштами у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, та пені.

Позов обгрунтовано тим, що 12 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, за яким остання позичила (взяла у борг) у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 361 295,70 грн, з визначенням у договорі еквіваленту в іноземній валюті на день укладення цього Договору за курсом Національного банку України у розмірі 31 000 доларів США. Відповідач зобов'язалася повернути ОСОБА_3 зазначений борг до дванадцятої години ранку дванадцятого липня дві тисячі чотирнадцятого року. В той же день, в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним Договором позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладені Договори Іпотеки. За іпотечними договорами позивач передав в іпотеку ОСОБА_3 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, площею 0,1200 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_3 та житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, розміром житлової площі 134,6 кв.м., загальною площею 279,7 кв.м., з наступними господарським будівлями: свердловина, вигрібна яма, огорожа. Зазначив, що 07 квітня 2015 року ним була отримана заява-вимога від ОСОБА_3 за якою останній повідомив, що внаслідок порушення ОСОБА_2 основного зобов'язання, ОСОБА_1 «зобов'язаний сплатити згідно з Договором позики від 12.06.2014 року суму в розмірі 726 950 грн, що на день вимоги за курсом Національного банку України (23,45 грн за 1 дол. США) становить еквівалент 31 000 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа-вимоги». Вказав, що у зв'язку з тим, що відповідач у визначений Договором позики термін взяті у борг грошові кошти не повернула, ОСОБА_3, як іпотекодержатель звернув стягнення на вищевказане заставне майно шляхом продажу. 08 червня 2015 року між іпотекодержателем та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу, за якими ОСОБА_4 прийняла у власність іптечне майно: земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, площею 0,1200 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_3 та житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, розміром житлової площі 134,6 кв.м., загальною площею 279,7 кв.м., з наступними господарським будівлями: свердловина, вигрібна яма, огорожа.

З урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог від 10.04.2018 позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 12.06.2014 станом на 04.04.2018 в загальному розмірі 23 131 979, 62 грн, з яких: 816 216,61 грн (основний борг) + 136 634,66 грн (інфляційні втрати) + 91 304,42 грн (3 % річних) + 22 233 740,45 грн (пеня) + 670 300,09 грн (проценти за користування позикою), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 810 грн.

Відповідачка приймала участь у розгляді справи в суді першої інстанції особисто (т. 2, а.с. 34) та через представника ОСОБА_5 (т.1, а.с. 169, 215, 234; т. 2 а.с. 13, 34).

ОСОБА_2, отримавши особисто 15.03.2018 в суді першої інстанції копію позовної заяви та дві ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду та про витребування доказів (т. 1, а.с. 169), не подавала до суду письмових заперечень з приводу зазначених у позовній заяві обставин, також не подавала відзиву на позов.

В рішенні суду, що переглядається, зазначено, що представник відповідача - ОСОБА_5 в судовому засіданні суду першої інстанції просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що підставою для виконання третьою особою зобов'язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов'язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником, однак відповідач ОСОБА_2 не покладала обов'язку на позивача та не виявляла бажання, щоб позивач був майновим поручителем в забезпеченні виконання нею зобов'язання за договором позики. Остання нічого не знала про існування договорів іпотеки, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у зв'язку з чим підстав для задоволення позову не має, оскільки у позивача не виникло право на звернення до ОСОБА_2 з вимогою про стягнення з неї боргу за основним зобов'язанням.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачу не було відомо про існування договорів іпотеки, за якими забезпечено зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики. Судом безпідставно не взято до уваги, що представником позивача під час судового розгляду неодноразово було наголошено на тому, що відповідачка була присутня при укладенні іпотечних договорів, була обізнана із тим, що ОСОБА_1 виступає майновим поручителем за виконання нею зобов'язань за Договором позики. Занадто формальне ставлення суду до передбачених законом вимог призвело до безпідставної відмови у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_1, та був присутній при укладенні Договору позики та Договорів іпотеки. Судом не надано оцінки доказу наявному в матеріалах справи, а саме: копії розписки ОСОБА_2 від 12.06.2014, за якою остання зобов'язувалась повернути суму позики до 12.07.2014, та в якій також стверджувала, що на забезпечення виконання цього обов'язку укладено іпотечні договори з ОСОБА_1, яким спростовуються твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не було відомо про існування договорів іпотеки. Означені обставини додатково підтверджуються тим, що і Договір позики і Іпотечні договори були укладені в один час, а саме 12 червня 2014 року у місті Києві.

Судом у повному обсязі не досліджено обставини справи щодо набуття позивачем права звернення до суду з даним позовом та не враховано невиконання у повній мірі учасниками справи вимог ухвали про витребування доказів.

Суд першої інстанції знівелював принцип змагальності, диспозитивності і безпосередності дослідження доказів, не оцінив їх в аспекті належності та допустимості та всупереч ч. 10 ст. 84 ЦПК України не визнав обставини для яких витребовувались докази у сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом при вирішенні спору неправильно застосовано положення п. 4 ч. 1 ст. 512, ст. 528 ЦК України та не застосовано положення п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, яка підлягала застосуванню до даних правовідносин.

Суд дійшов помилкового висновку, що без згоди боржника не відбувається зміна кредитора.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач та треті особи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник позивача - ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Треті особи, належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи, відповідно до ч. 9 ст. 128 ЦПК України.

Судові повістки, відправлені ОСОБА_2 за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, поверталия на адресу суду без вручення з відміткою поштового відділення «За закінченням строку зберігання».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з метою захисту своїх порушених цивільних прав до ОСОБА_2, проте суди неодноразово повертали позовні заяви з тих підстав, що справа не підсудна суду, до якого була подана позовна заява.

Звертаючись з цим позовом до Бориспільського міськрайонного суду Київської області позивач зазначив, що з метою уникнення судових спорів ОСОБА_2 періодично змінює своє місце проживання.

Згідно доказів наявних у матеріалах справи ОСОБА_2 була зареєстрована за адресами: АДРЕСА_1 (станом на 12.06.2014); АДРЕСА_5; (станом на березень 2016); АДРЕСА_2 (з 17.06.2016). Звертаючись до Апеляційного суду Київської області з апеляційною скаргою на ухвалу про повернення позовної заяви, позивач зазначив, що останнім відомим місцем проживання відповідача є: АДРЕСА_3.

Відповідачка приймала участь у розгляді справи в суді першої інстанції особисто (т. 2, а.с. 34) та через представника ОСОБА_5 (т.1, а.с. 169, 215, 234; т. 2 а.с. 13, 34).

Звертаючись з заявою про надання справи для ознайомлення ОСОБА_2 повідомила суд про свій номер телефону (т.1, а.с. 170).

За приписами ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів, він повинен проінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

ОСОБА_2 свого обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 131 ЦПК України, не виконала, та не повідомила суд про зміну номеру телефону. Згідно довідки, складеної секретарем судового засідання, номер телефону, зазначений ОСОБА_2 у заяві, вимкнений.

Отже, згідно з положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 131 ЦПК України, учасник справи вважається повідомленим про розгляд справи, якщо не повідомив про зміну номеру телефону.

Крім того, 06 грудня 2018 року на офіційному сайті Судової влади України опубліковано оголошення про виклик до суду відповідачки ОСОБА_2 та третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов'язку зацікавленої сторони цікавитися про рух справи, враховуючи також вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо розумності строків розгляду справи, за обставин, що з позовом позивач звернувся в липні 2017 року, та приймаючи до уваги розміщення інформації про розгляд справи на сайті Судової влади України, який є загальнодоступним, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_7, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до копії Договору позики від 12 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), остання позичила (взяла у борг) у позикодавця грошові кошти в сумі 361 295, 70 грн, що на день укладення цього Договору за курсом Національного банку України становило еквівалент 31 000,00 доларів США. ОСОБА_2 зобов'язалася повернути ОСОБА_3 зазначений борг до дванадцятої години ранку дванадцятого липня дві тисячі чотирнадцятого року.

З матеріалів справи вбачається, що в день укладення договору позики, а саме 12 червня 2014 року, між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель), в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вищевказаним Договором позики, ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_3 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, площею 0,1200 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_3 та житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, розміром житлової площі 134,6 кв.м., загальною площею 279,7 кв.м., з наступними господарським будівлями: свердловина, вигрібна яма, огорожа.

Відповідно до вказаних вище Договорів іпотеки, ними забезпечується виконання зобов'язань ОСОБА_2 по поверненню іпотекодержателеві суми позики, сплати іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, включаючи як зобов'язання, передбачені договором позики так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов договору позики. Іпотекодавець є майновим поручителем позичальника, ознайомлений з усіма положеннями договору позики і розуміє їх. Іпотекодавець дає згоду на зміну умов договору позики, в тому числі розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановлення інших майнових санкцій за невиконання позичальником умов договору позики.

Також 12.06.2014, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вищевказаним Договором позики, було укладено Договір поруки між ОСОБА_8 (поручитель, який є відмінною особою від особи майнового поручителя) та ОСОБА_3 (кредитор), за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_2 (боржник), який укладений між кредитором та боржником (т. 2, а.с. 29).

Відповідно до вказаного договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання, але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розмір забезпеченого зобов'язання, зазначений в п. 4 цього Договору.

Згідно п. 4 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязання боржником, згідно з основним договором у сумі 361 295 гривень 70 копійок, що на день укладення цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 31 000,00 доларів США, а також за відшкодування кредиторові збитків та сплату неустойки в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу та несе відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно зі ст. 625 ЦК України.

Також з матеріалів справи вбачається, що в день укладення договору позики, окрім договорів іпотеки і договору поруки, було складено декілька розписок, а саме боржником ОСОБА_2, поручителем ОСОБА_8 та майновим поручителем ОСОБА_1

Згідно копії розписки від 12.06.2014, яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_2, відповідно до договору позики від 12.06.2014 від ОСОБА_3 отримала суму в розмірі 31 000,00 доларів США та зобов'язалася повернути вказану суму до 12.07.2014. В розписці вказано, що в забезпечення даної позики ОСОБА_2 згідно договору іпотеки від 12.06.2014 передає ОСОБА_3 в іпотеку належні ОСОБА_1 будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 (т. 2, а.с. 30).

Згідно копії розписки від 14.07.2014 оціночна вартість будинку складає 50 000,00 доларів США (т. 2. А.с. 31).

З матеріалів справи також вбачається, що 12.06.2014 ОСОБА_8 (поручитель) складено розписку про те, що вона зобов'язується відповідати перед кредитором ОСОБА_3 за виконання всіх зобов'язань, які можуть виникнути з Договору позики від 12.06.2014, а саме повернення боргу в розмірі 31 000,00 доларів США (т. 2, а.с. 32).

Згідно копії розписки, складеної 12.06.2014 ОСОБА_1, останній передав в іпотеку ОСОБА_3 за виконання зобовязань, які виникли у ОСОБА_2 будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_6, належні йому на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 13.12.2013 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2008 в сумі 31 000,00 доларів США (т. 2, а.с. 33).

07 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 письмову вимогу про виконання зобов'язань за договором позики, укладеним з ОСОБА_2, у розмірі 726 950,00 грн, в якій ОСОБА_3 попередив про звернення стягнення на предмети іпотеки у разі не задоволення вимоги.

Також, 07 квітня 2015 року ОСОБА_1 засвідчив у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Каплуна Ю.В. заяву, в якій не заперечуючи щодо свого обов'язку за договором позики, зазначив про відсутність грошових коштів.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 вимоги від 07.04.2015 ОСОБА_3 в досудовому порядку звернув стягнення на предмети іпотеки.

23 жовтня 2015 року за вих. №444/01-16 ПН КМНО Каплуном Ю.В. надіслано ОСОБА_1 лист, в якому повідомлено про те, що 08.06.2015 посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку. Даний договір укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 49).

Також, 10 листопада 2015 року за вих. №460/01-16 ПН КМНО Каплуном Ю.В. надіслано ОСОБА_1 лист, в якому повідомлено про те, що 08.06.2015 посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Даний договір укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 50).

Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), продавець на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передав у власність ОСОБА_4, належний ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1, а.с. 202).

Пунктом 3.2. Договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що продаж цей вчиняється на суму 723 084,78 грн.

Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), продавець на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передав у власність ОСОБА_4, належну ОСОБА_1 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1, а.с. 204).

Відповідно до п. 3.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж цей вчиняється за узгодженою сторонами вартістю на суму 158 402,64 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржнику не було відомо про існування майнового поручитля і не було згоди боржника на заміну кредитора.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки до таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині 1 статті 510 ЦК встановлено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Отже, зобов'язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов'язання.

За приписами статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника якщо інше не встановлено договором абозаконом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

З аналізу вказаних норм вбачається, що чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов'язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 ЦК).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №910/6553/17.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведеного не врахував та неправильно застосував положення ст. 512 ЦК України, а саме неправильно розтлумачив дану норму закону, внаслідок чого дійшов хибного висновку, що зміна кредитора у зобов'язанні має відбуватися за згодою боржника.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права є обґрунтованими, а тому рішення підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Питання обов'язку доказування та подання доказів визначено у статті 81 ЦПК України.

Так, за ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв'язку з виконанням ним, як майновим поручителем, обов'язку боржника за договором позики, відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, доведенню підлягає факт існування заборгованості за основним зобов'язанням та факт погашення заборгованості у повному обсязі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Позивачем, на підтвердження своїх вимог було долучено до позовної заяви копії відповідних доказів. Під час підготовчого судового засідання представником позивача було зазначено, що у ОСОБА_1 відсутні деякі письмові докази з тих причин, що він не є стороною правовідносин, які зафіксовані у відповідних письмових доказах, а тому фізично не може мати примірник їх оригіналу.

Саме для таких випадків, чинне цивільне процесуальне законодавство передбачає, що коли в особи відсутні оригінали письмових доказів, то вона у позовній заяві зазначає у володінні якої особи перебувають оригінали цих доказів та має право звернутись до суду із відповідним клопотанням про їх витребування.

Однією із засад здійснення цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, який передбачений приписами статті 12 ЦПК України.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов'язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 етапі 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 p., серія А № 140, с. 29, п. 46).

Частиною першою статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, уразі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до суду клопотання про витребування доказів у ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Каплуна Ю.В., а саме: 1) Договір позики від 12 червня 2014 року; 2) Договори іпотеки від 12 червня 2014 року, зареєстровані в реєстрі за №4256 та за №4254; 3) заява ОСОБА_1 від 07.04.2015, зареєстровану в реєстрі за №2889; 4) Договір купівлі продажу земельної ділянки від 08.06.2015, зареєстрований у реєстрі за №4458 та Договір купівлі-продажу житлового будинку від 08.06.2015 зареєстрований у реєстрі за №4461.

Ухвалою суду від 02.03.2018 зазначене клопотання було задоволено та витребувано відповідні докази.

За змістом ч. 6, 7 ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов'язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п'яти днів з дня вручення ухвали.

У відповідності до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо порушення судом ч. 10 ст. 84 ЦПК України, не визнання обставин укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики.

Зі змісту мотивувальної частини рішення вбачається: «В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії Договору позики від 12 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), остання позичила (взяла у борг) у позикодавця грошові кошти в сумі 361 295, 70 грн, що на день укладення цього Договору за курсом Національного банку України становило еквівалент 31 000,00 доларів США. ОСОБА_2 зобов'язалася повернути ОСОБА_3 зазначений борг до дванадцятої години ранку дванадцятого липня дві тисячі чотирнадцятого року» (т. 2, а.с. 40).

Рішення суду в частині встановлених судом обставин позивачем не оскаржено.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що висновок суду про відсутність в матеріалах справи оригіналів документів, чи належним чином завірених їх копій, які були підставою виникнення даного спору, не відповідає обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ухвали суду першої інстанції від 02 березня 2018 року про витребування доказів приватний нотаріус Каплун Ю.В. надіслав на адресу суду належним чином завірені: Витяг з реєстру для реєстрації нотаріальних дій на 2-х аркушах, копію договору іпотеки від 12.06.2014 за р.№4253 на 3-х аркушах, копію договору іпотеки від 12.06.2014 за р. №4255 на 3-х аркушах, копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.06.2015 за р. №4458 на 3-х аркушах., копію договору купівлі-продажу будинку від 08.06.2015 р. №4461 на 3-х аркушах (т. 1, а.с. 218-232).

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 12.06.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено два Договори іпотеки, які посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., та зареєстровано в реєстрі за №4256 та №4254.

Пунктами 1.3. Іпотечних договорів встановлено, що даним договором забезпечується виконання зобов'язань позичальника по поверненню іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, включаючи як зобов'язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов договору позики.

Пунктами 2.1. Іпотечних договорів визначено, що на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іптекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Кременище, вул. Сонячна, 18.

Згідно з пунктами 5.4.4. Іпотечних договорів встановлено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:

Пункт 5.4.5 За рішенням суду.

Пункт 5.4.6. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису нотаріуса іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника за даним зобов'язанням, а саме: заяву про невиконання боржником основного зобов'язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього Договору.

Пункт 5.4.7. Відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в цьому Договорі.

Пункт 5.4.8. Продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена, відповідно до висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності.

Пункт 5.4.9. У будь-якій інший спосіб на розсуд іпотекодержателя, що не суперечить чинному законодавству.

З аналізу наданих приватним нотаріусом належним чином завірених документів вбачається, що на час звернення стягнення на предмети іпотеки заборгованість за основним зобов'язанням ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 становила 726 950,00 грн, що було еквівалентно 31 000 доларів США.

Посвідчення нотаріусом договорів купівлі-продажу іпотечного майна свідчить про те, що останній перевірив докази існування заборгованості та безспірність розміру заборгованості.

Пунктом 3.2. Договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що продаж цей вчиняється на суму 723 084,78 грн.

Відповідно до п. 3.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж цей вчиняється за узгодженою сторонами вартістю на суму 158 402,64 грн.

За наведених обставин, коли в рахунок погашення заборгованості в розмірі 726 950,00 грн, звернуто стягнення на премет іпотеки за оцінкою в загальній сумі 881 487,42 грн, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт виконання ним, як майновим поручителем, основного зобов'язання у повному розмірі.

Наведені фактичні обставини свідчать про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення отриманих в борг коштів за договором позики, укладеним з ОСОБА_3

Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

За приписами частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 6 Договору позики визначено, що позикодавець набуває права стягнути борг у примусовому порядку в разі, якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, позичальник не поверне позикодавцю суму позики в повному обсязі, також у разі припинення договору позики з будь-яких підстав.

Як зазначалось вище, на день повернення позики, визначений договором, а саме станом на 12 липня 2014 року ОСОБА_2 не повернула борг.

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, а також виходячи з того, що офіційний курс долара США до гривні значно піднявся, позивач вказував на те, що сума боргу станом на 04.04.2018 становить 816 216,608 грн, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 31 000,00 доларів США.

Законодавцем встановлено додаткову компенсацію за неналежне виконання зобов'язань, в тому числі за договором позики.

Способи захисту майнового права закріплено у ст. 533 та ст. 625 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вказаних норм вбачається, що у разі визнання права на стягнення боргу у визначеному еквіваленті до іноземної валюти, то захист майнового права підлягає у спосіб, визначений ст. 533 ЦК України, а у разі якщо право на стягнення у визначеному еквіваленті вже було реалізовано, то захист майнового права підлягає у спосіб, визначений ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, як зазначалось вище, ОСОБА_1 в своїй заяві, посвідченій приватним нотаріусом, вказував про те, що погасив заборгованість у повному розмірі в сумі 726 950 грн (еквівалент 31 000 доларів США), яка і була встановлена на момент звернення стягнення на іпотечне майно, належне ОСОБА_1, станом на 08.06.2015.

Таким чином, право на стягнення боргу у визначеному еквіваленті до іноземної валюти вже реалізовано під час звернення стягнення на предмет іпотеки. З цього часу до майнового поручителя переходить право вимоги боргу у розмірі 726 950 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що основна сума боргу, яка підлягає стягненню становить 726 950,00 грн та час, з якого необхідно здійснювати нарахування збитків за несвоєчасне повернення позики слід рахувати з 08.06.2015 (момент звернення стягнення на іпотечне майно).

Отже, загальний період прострочення з 08 червня 2015 року по 04 квітня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення розраховується наступним чином.

За період з 01.06.2015 по 31.12.2015 індекс інфляції = 100,4 (червень) х 99,0 (липень) х 99,2 (серпень) х 102,3 (вересень) х 98,7 (жовтень) х 102,0 (листопад) х 100,7 (грудень) / 1007 = 1,119.

За період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р індекс інфляції = 100,9 (січень) х 99,6 (лютий) х 101,0 (березень) х 103,5 (квітень) х 100,1 (травень) х 99,8 (червень) х 99,9 (липень) х 99,7 (серпень) х 101,8 (вересень) х 102,8 (жовтень) х 101,8 (листопад) х 100,9 (грудень) / 10012 = 1,124.

За період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р.індекс інфляції = 101,1 (січень) х 101,1 (лютий) х 101,8 (березень) х 100,9 (квітень) х 101,3 (травень) х 101,6 (червень) х 100,2 (липень) х 99,9 (серпень) х 102,0 вересень) х 101,2 (жовтень) х 100,9 (листопад) х 101,0 (грудень) / 10012= 1,137.

За період з 01.01.2018 р. по 04.04.2018 р.індекс інфляції = 101,5 (січень) х 100,9 (лютий) / 1002= 1,024.

Сукупний індекс інфляції за період з 08.06.2015 р. по 04.04.2018 р. складає: 1,19+ 1,124 + 1,137 + 1,024 / 4 = 1,101.

Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 08.06.2015 р. по 04.04.2018 р. складає: 800 371,95 = 726 950 грн (сума основного боргу) х 1.077 (сукупний індекс інфляції).

Інфляційні збитки складають: 73 421,95 = 800 371,95 грн. - 726 950 грн.

Розрахунок 3 % річних від простроченої суми.

Загальний період прострочення з 08.06.2015 по 04.04.2018.

За період з 08.06.2015 по 31.12.2015 3 % річних від простроченої суми складає:

726 950,00 грн. х 3 х 206 (днів прострочки) / 365 / 100 = 12 308,36 грн.

За період з 01.01.2016 по 31.12.2016:

726 950,00 грн. х 3 х 366 (днів прострочки) / 366 / 100 = 21 808,50 грн.

За період з 01.01.2017 по 31.12.2017:

726 950,00 грн. х 3 х 365 (днів прострочки) / 365 / 100 = 21 808,50 грн.

За період з 01.01.2018 по 04.04.2018:

726 950,00 грн. х 3 х 94 (дня прострочки) / 365 / 100 = 5 616,44 грн.

Загальна сума 3 % річних складає: 41 841,80 = 12 308,36+21808,50+21808,50+5 616,44.

За Договором позики неустойка встановлена у розмірі 2% за кожен прострочення від суми основного боргу, що від суми боргу у розмірі 726 950,00 гривень складає 15 935,00 гривень на день.

За 2015 рік кількість днів прострочення складає 206, за 2016 рік - 366, за 2017 рік - 365, за 2018 рік - 94, що всього становить 1031 день.

Отже, пеня за умовами Договору позики складає суму у розмірі 16 428 985,00 грн (1031х15935).

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення відсотків після закінчення строку дії договору позики, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вищенаведені положення закону, а також беручи до уваги те, що договором позики не встановлено розміру процентів після спливу визначеного у ньому строку повернення коштів наданих в борг, позовні вимоги про визначення розміру процентів, встановленому на рівні облікової ставки Національного банку України, є обґрунтованими.

Розрахунок прострочених процентів за Договором позики від 12.06.2014 року,який проводиться за наступною формулою: С (сума боргу) х Ос (розмір облікової ставки НБУ) х Дн (кількість днів прострочки) / 365 або 366 (кількість днів у році) / 100% = сума процентів до стягнення.

Розрахунок проводиться з 08.06.2015 (день звернення стягнення на іпотечне майно) по 04.04.2018 періодами ґрунтуючись на зміні розміру облікової ставки Національного банку України.

З 08.06.2015 по 27.08.2015:

726 950,00 грн. х 30 % х 80 / 365 / 100% = 47 799,45 грн.

З 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р.:

726 950,00 грн. х 27 % х 28 / 365 / 100% = 15 056,83 грн.

З 25.09.2015 р. по 31.12.2015 р.:

726 950,00 грн. х 22 % х 98 / 365 / 100 = 42 939,84 грн.

З 01.01.2016 р. по 21.04.2016 р.:

726 950,00 грн. х 22 % х 112 / 366 / 100 = 48 940, 02грн.

З 22.04.2016 р. по 26.05.2016 р.:

726 950,00 грн. грн. х 19 % х 35 / 366 / 100 = 13 208,24 грн.

З 27.05.2016 р. по 23.06.2016 р.:

726 950,00 грн. грн. х 18 % х 28 / 366 / 100 = 10 010,46 грн.

З 24.06.2016 р. по 28.07.2016 р.:

726 950,00 грн. грн. х 16,5 % х 35 / 366 / 100 = 11 470,32грн.

З 29.07.2016 р. по 15.09.2016 р.:

726 950,00 грн. грн. х 15,5 % х 49 / 366 / 100 = 15 085,20 грн.

З 16.09.2016 р. по 31.12.2016 р.:

726 950,00 грн. грн. х 14 % х 107 / 366 / 100 = 29 753,31 грн.

З 01.01.2017 р. по 13.04.2017 р.:

726 950,00 грн. грн. х 14 % х 103 / 365 / 100 = 28 719,50 грн.

З 14.04.2017 р. по 25.05.2017 р.:

726 950,00 грн. грн. х 13 % х 42 / 365 / 100 = 10 874,38 грн.

З 26.05.2017 р. по 26.10.2017 р.:

726 950,00 грн. грн. х 12,5 % х 153 / 365 / 100 = 38 090,19 грн.

27.10.2017 р. по 14.12.2017 р.:

726 950,00 грн. грн. х 13,5 % х 48 / 365 / 100 = 12 905,85 грн.

15.12.2017 р. по 25.01.2018 р.:

726 950,00 грн. грн. х 14,5 % х 41 / 365 / 100 = 11 840,32 грн.

26.01.2018 р. по 01.03.2018 р.:

726 950,00 грн. грн. х 16 % х 34 / 365 / 100 = 10 834,54 грн.

З 02.03.2018 р. по 04.04.2018 р.:

726 950,00 грн. грн. х 17 % х 33 / 365 / 100 = 11 173,12 грн.

Всього розмір прострочених процентів за користування позикою за умовами Договору позики від 12.06.2014 року складає 358 701,57 грн.

З огляду на викладене, розмір заборгованості за договором позики становить 17 629 900,30 гривень, з яких: 726 950 гривень основного боргу, 73 421,95 гривень інфляційних втрат, 41 841,80 - 3% річних, 16 428 985,00 пені та 358 701,30 гривень прострочених відсотків за користування позикою.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, порушив норми процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 22 025 грн 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів за договором позики внаслідок виконання зобов'язань- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_8, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) заборгованість за договором позики у розмірі 17 629 900 (сімнадцять мільйонів шістсот двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот) гривень 30 копійок, з яких:

726 950 (сімсот двадцять шість дев'ятсот п'ятдесят) гривень 00 копійок - основний борг;

73 421 (сімдесят три тисячі чотириста двадцять одна) гривня 95 копійок - інфляційні збитки;

41 841 (сорок одна тисяча вісімсот сорок одна) гривня 80 копійок - 3% річних;

16 428 985 (шістнадцять мільйонів чотириста двадцять вісім дев'ятсот вісімдесят п'ять) гривень 00 копійок - пеня;

358 701 (триста п'ятдесят вісім тисяч сімсот одна) гривня 30 копійок - прострочені проценти за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_8, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_9, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 22 025 (двадцять дві тисячі двадцять п'ять) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай