Постанова

Іменем України

13 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14084/16-ц

провадження № 61-16069св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт», ОСОБА_5,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року у складі судді: Гончарука В. П. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (далі - ПАТ «СК «Український страховий стандарт»), ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування, пені та відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що 16 вересня 2015 року між нею та ПАТ «СК «Український страховий стандарт» укладено договір № 0112-000462 добровільного страхування транспортного засобу.

25 лютого 2016 року о 06 год. 00 хв. відбулася дорожньо-транспортна подія (далі - ДТП) за участю водія ОСОБА_5, який керуючи автомобілем марки «Geely СЕ-2», номерний знак НОМЕР_1, по автодорозі М-05 Київ-Одеса 362+800 м, не дотримався безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, та допустив зіткнення з металевим відбійником, після чого автомобіль з'їхав у кювет, що призвело до його пошкодження.

26 лютого 2016 року вона повідомила ПАТ «СК «Український страховий стандарт» про настання випадку, який має ознаки страхового, та надала необхідні документи, а вже 29 квітня 2016 року звернулася із заявою на виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту № 56402 про оцінку колісного транспортного засобу від 10 травня 2016 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 124 328,72 грн.

12 травня 2016 року листом № 0922 ПАТ «СК «Український страховий стандарт» повідомило, що оскільки водій ОСОБА_5 порушив швидкість руху, то у відповідача не має правових підстав для виплати страхового відшкодування за випадком, який стався 25 лютого 2016 року, згідно підпункту а) пункту 5.1.2., пункту. 3.1.18 умов до договору страхування і відповідно ПАТ «СК «Український страховий стандарт» відмовило у виплаті страхового відшкодування.

Позивач вважала незаконною та необґрунтованою відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки ОСОБА_5 був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), в той час як швидкість руху регулюється іншими нормами (пункти 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, 12.8 ПДР).

Окрім цього, у зв'язку із пошкодженням автомобіля вона зазнала страждань, тривалий час мала пригнічений стан, відчуття хвилювання та переживання, тому з ОСОБА_5 на її користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000 грн.

Позивач просила суд стягнути: з ПАТ «СК «Український страховий стандарт» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 124 328,72 грн та пеню в розмірі 14 071,29 грн за період з 13 травня 2016 року по 13 вересня 2016 року включно; з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 до ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт», ОСОБА_5, третя особа: ПАТ «Кредобанк», про стягнення страхового відшкодування, пені та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» на користь ОСОБА_4 суми страхового відшкодування в сумі 124 328,72 грн та нарахованої пені у розмірі 14 071,29 грн, витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 1 384,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 500,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Рішення мотивоване тим, що відсутні правові підстави відмови відповідача ПАТ «СК «Український страховий стандарт» у виплаті на користь позивача ОСОБА_4 страхового відшкодування в сумі 124 328,72 грн. та нарахованої позивачем пені у розмірі 14 071,29 грн. внаслідок недотримання водієм автомобіля ОСОБА_5 швидкості руху та порушення п. 12.1. ПДР, та відсутні підстави для невизнання страховиком цього випадку страховим з огляду на вимоги підпункту 3.1.18 пункту 3.1, підпункту 5.1.2 Договору добровільного страхування транспортного засобу № 0112-000462 від 16 вересня 2015 року за програмою страхування «Стандарт», якими виключено виплату страхового відшкодування страхувальнику внаслідок вчинення ним ДТП, серед іншого, також і у зв'язку з перевищенням швидкості руху. Відповідач не оспорював розмір страхового відшкодування та суму пені внаслідок несвоєчасної виплати.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_5 не притягувався до адміністративної відповідальності за перевищення встановлених обмежень руху, а тому відсутні підстави вважати, що відбулося порушення швидкості руху з боку водія. ПАТ «СК «Український страховий стандарт» ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не оспорювалася сума страхового відшкодування та сума пені.

При цьому апеляційний суд вказав, що не є підставою для скасування рішення суду посилання ПАТ «СК «Український страховий стандарт» на застосування судом першої інстанції Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки таке посилання не вплинуло на суть ухваленого рішення суду.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 500,00 грн та витрат по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн не оскаржувалося.

У березні 2017 року ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» подало касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, в якій просить рішення судів в частині стягнення коштів з ПАТ «СК «Український страховий стандарт» скасувати, в іншій частині рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року дорожньо-транспортна пригода від 25 лютого 2016 року сталася внаслідок порушення ОСОБА_5, як водієм автомобіля «Geely СЕ-2», номерний знак НОМЕР_1, вимог пункту 12.1 ПДР. Договір добровільного страхування транспортного засобу № 0112-000462 від 16 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «СК «Український страховий стандарт» укладено за програмою страхування «Стандарт». На підставі підпункту а) пункту 5.1.2, пункту. 3.1.18, пункту 12.1.7 умов до договору страхування ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Звертається увага на те, що розділ 12 ПДР визначає такі випадки порушення швидкості руху: 1) перевищення швидкості руху; 2) невжиття заходів щодо зменшення швидкості руху; 3) рух з дуже малою швидкістю без потреби; 4) різке гальмування. Отже, підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором може бути будь-яке порушення водієм застрахованого автомобіля швидкості руху. У даному випадку порушення розділу 12 ПДР винним водієм виявилося в необранні безпечної швидкості руху (пункт 12.1), що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування згідно пункту 5.1.2 (а) договору.

ПАТ «СК «Український страховий стандарт» вказує, що договір добровільного страхування наземного транспорту № 0112-000462 від 16 вересня 2015 року укладений на підставі пункту 6 статті 6 Закону України «Про страхування», а тому застосування Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до відносин у сфері добровільного страхування наземного транспорту є неприпустимим.

Як свідчить аналіз касаційної скарги судові рішення першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині стягнення страхового відшкодування та пені. В іншій частині судові рішення першої та апеляційної інстанцій не переглядаються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. У запереченнях вказується на неправомірність відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки доказів про порушення швидкості руху та притягнення до відповідальності за статтею 122 КУпАП у матеріалах справи немає. На підтвердження своєї позиції посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 06 липня 2016 року у справі № 350/1650/14-ц, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-27729ск15, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-19267ск15.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що власником автомобіля марки «Geely СЕ-2», номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_4 16 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ПрАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» укладено договір № 0112-000462 добровільного страхування транспортного засобу, згідно якого застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «Geely СЕ-2», номерний знак НОМЕР_1.

Суди встановили, що згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_5 25 лютого 2016 року о 06 год. 00 хв. керував автомобілем «Geely СЕ-2», номерний знак НОМЕР_1, по автодорозі М-05 Київ-Одеса 362+800 м, не дотримався безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, чим допустив зіткнення з металевим відбійником, після чого автомобіль з'їхав у кювет, що призвело до пошкодження автомобіля та завдало майнової шкоди. Вказаною постановою ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Своїми діями ОСОБА_5 порушив п. 12.1 ПДР, у той час як перевищення швидкості охоплюється положеннями пунктів 12.4-12.8 ПДР, і посилання щодо перевищення ОСОБА_5 швидкості руху у постанові відсутні.

26 лютого 2016 року ОСОБА_4 відповідно до підпункту 9.1.7 пункту 9.1 умов добровільного страхування транспортного засобу повідомила ПАТ «СК «Український страховий стандарт» про настання випадку, який має ознаки страхового.

29 квітня 2016 року позивач подала заяву на виплату страхового відшкодування.

Згідно звіту № 56402 про оцінку колісного транспортного засобу від 10 травня 2016 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власнику «Geely СЕ-2», номерний знак НОМЕР_1, в результаті його пошкодження на дату оцінки складає 124 328,72 грн.

12 травня 2016 року листом № 0922 ПАТ «СК «Український страховий стандарт» повідомило ОСОБА_4, що 25 лютого 2016 року ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 пункту 12.1 ПДР, а тому, враховуючи умови підпункту а) пункту 5.1.2, пункт 3.1.18 умов до договору № 0112-000462 добровільного страхування транспортного засобу, відсутні підстави для виплати страхового відшкодування.

Згідно підпункту а) пункту 5.1.2. Умов добровільного страхування транспортного засобу (Додаток №1 до Договору №0112-000462 добровільного страхування транспортного засобу) виплата страхового відшкодування не здійснюється у разі настання збитків від пошкодження, знищення або втрати ТЗ (або ДО), які безпосередньо або побічно спричинені, виникають або збільшуються внаслідок порушення встановлених ПДР, а саме: проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника; порушення правил перетинання (руху) через залізничні переїзди; виїзд на смугу зустрічного руху, внаслідок чого сталося ДТП, порушення швидкості руху (Розділ 12 ПДР).

Суди встановили, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Своїми діями ОСОБА_5 порушив п. 12.1 ПДР, у той час як перевищення швидкості охоплюється положеннями пунктів 12.4-12.8 ПДР, і посилання щодо перевищення ОСОБА_5 швидкості руху у постанові відсутні.

Згідно частини четвертої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2012 року у справі №6-101цс11 зроблено висновок, що обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування. Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до вимог договору страхування або закону, обов'язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.

Встановивши, що ОСОБА_5 не було притягнуто до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості руху, подія, що настала, має бути кваліфікована як страховий випадок, обґрунтовано задовольнили позов в частині стягнення страхового відшкодування та пені.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча й суд першої інстанції в оскарженому рішення застосував положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що не підлягали застосуванню, про те це не вплинуло на прийняття правильного по суті та законного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження. Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, тому на підставі статті 436 ЦПК України виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року слід поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель