Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5146/16-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 59 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №274/5146/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання дій незаконними та скасування пункту рішення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 12 грудня 2016 року суддею Щербаком Д.С. у м. Бердичеві,

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 23), просив визнати незаконними дії та скасувати п. 2 рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради № 356 від 27.05.1986, яким визнано службовою однокімнатну квартиру №2, житловою площею 14 кв. м. по вул. Короленка, 41 у м. Бердичеві для заселення військовослужбовця ОСОБА_2 (склад сім'ї - 3 чол.).

Обґрунтовуючи позов посилався на те, що забудову, у якій розташована спірна квартира інвентарний № 18/85 не було прийнято в експлуатацію в якості житлового фонду і цей будинок не перебував в управлінні жодного підприємства на території м.Бердичева. Крім того, зазначав, що він є власником квартири № 3(4) у даному будинку, а квартири під номером 4 у цьому будинку не існує.

З 2003 року він володіє вказаною квартирою і через наявні у стіні двері користується прохідною кімнатою розміром 14 кв.м. З 2013 року він встановлює право власності на цю кімнату за набувальною давністю.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач зазначеного не врахував, та у незаконний спосіб перетворив прохідну кімнату площею 14 кв.м. у однокімнатну квартиру в приміщенні невідомого призначення.

З огляду на наведене просив задовольнити позов.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Посилається на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні його позову не дав належної оцінки наявним у справі доказам та не врахував, що у справі відсутній один із додатків до його позовної заяви, а саме копії документів з альбому поверхових планів на забудови КЕЧ Бердичівського району, який підтверджував незаконність оскаржуваного рішення виконкому.

Крім того, вказує на те, що строк позовної давності для подання позову ним не пропущено, оскільки він дізнався про порушення свого права, коли одержав зазначені документи, а саме 22.09.2016.

Суд також не врахував, що відповідач ухвалив оскаржуване рішення з перевищенням наданих повноважень, оскільки визнання службової житлової площі для Міністерства оборони не належить до компетенції виконавчого комітету.

Поряд з наведеним посилається на те, що судове засідання 09.11.2016 не було проведено, хоча він отримав судову повістку на вказану дату та суд необґрунтовано постановив ухвалу про залишення його позовної заяви без руху (із зазначенням того, що він не зявився на судове засідання, що є недостовірною інформацією) після відкриття провадження по справі.

ОСОБА_1, його представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник відповідача просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду і причин, які свідчили б про поважність причин його пропуску не навів.

Висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності відповідає встановленим обставинам, однак він не є визначальним при вирішенні питання по суті позову.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що п. 2 рішення № 356 від 27.05.1986 ВК Бердичівської міської ради депутатів трудящих Житомирської області визнано службовою однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 14 кв. м. та надано дозвіл на її заселення військовослужбовцем ОСОБА_2 (склад сімї 3 чол.) (а.с. 4).

Оскільки на момент прийняття зазначеного рішення діяв ЦК УРСР 1963 року, то при вирішенні спору у зазначених правовідносинах слід керуватись нормами саме цього кодексу.

Так положеннями ст.ст. 71, 76, 80 ЦК 1963 року, встановлювався загальний строк для судового захисту прав особи у три роки, при цьому перебіг такого строку починався з дня виникнення права на позов або з часу коли особа дізналася про те, що його право порушене. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

З моменту ухвалення оскаржуваного рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради № 356 від 27.05.1986 у 1986 році та до моменту звернення позивача до суду з позовом у 2016 році пройшло 30 років.

З листа прокуратури м. Бердичева Житомирської області №103-с/05 від 28.08.2005, яким повідомлено ОСОБА_1 про результати перевірки його звернення з приводу незаконності оспорюваного рішення виконкому вбачається, що про існування цього рішення позивачу було відомо принаймні з моменту звернення до прокуратури у 2005 році (а.с. 51).

Відтак, можна дійти висновку, що про порушення свого права позивач дізнався не пізніше серпня 2005 року, коли звернувся із заявою до прокуратури м. Бердичева Житомирської області.

Із зазначеним позовом до суду до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання дій незаконними та скасування пункту 2 зазначеного рішення, ОСОБА_1 звернувся 11 жовтня 2016 року (а.с. 2-3). При цьому про існування будь-яких причин, які обєктивно перешкоджали б йому звернутись до суду із зазначеним позовом у встановлений законом строк, позивач не зазначає.

Відповідно до абз. 3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З наданого позивачем договору дарування від 15.04.2003, вбачається, що він є власником кв. 3(4) у будинку, 41 по вул. Короленко в м. Бердичеві Житомирської області жилою площею 32,8 кв.м., загальною площею 52,0 кв. м. ( а.с. 109-110).

Між тим предметом даного судового розгляду є вимога про визнання незаконним рішення виконкому про визнання службовою квартири №2 у даному будинку.

У той же час докази про те, що позивач має право користування спірним житловим приміщенням, набутим у встановленому законом порядку, суду надані не були.

З огляду на таке підстав вважати, що оскаржуваним рішенням виконкому порушуються житлові права позивача на спірне приміщення, немає.

Відтак, встановивши що позивач не довів обставин, на які посилався, як на обґрунтування своїх вимог, у задоволенні позову необхідно відмовити у звязку з безпідставністю, а не у звязку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові у звязку з пропуском строку позовної давності, суд на зазначене уваги не звернув.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові за безпідставністю.

Доводи позивача про те, що відповідач ухвалив оскаржуване рішення з перевищенням наданих повноважень, спростовуються чинним на той час законодавством, зокрема ст. 118 Житлового кодексу УРСР, відповідно до якої жиле приміщення включалося до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що у справі відсутній один з додатків його позовної заяви та те, що судове засідання 09.11.2016 не було проведено, на вирішення спору не впливають.

Також не мають правового значення для вирішення даної справи доводи позивача про те, що користування спірною кімнатою, у якій облаштовані опалювальні та електричні прилади з порушенням відповідних норм і правил, надає йому безпечне володіння належною йому квартирою.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 18 січня 2018 року.