Справа № 562/2230/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.01.2018 року Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Шуляка А.С.

при секретарі Солдатовій О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Здолбунів цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановив:

В поданій до суду заяві позивач зазначив, що 01 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1701/0708/88-077, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 35000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних на строк по 01 липня 2018 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором ОСОБА_1 за договором іпотеки № 1701/0708/88-077-Z-1 від 01.07.2008 р. передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно даного договору ПАТ "Дельта Банк" прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором, укладеним 01.07.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2

Взяті зобов'язання по поверненню коштів позичальник не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків, яка станом на 28.07.2015 року становить 407415,26 грн.

Просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала повністю та просить задовільнити їх.

Відповідачка та її представник вимоги позову не визнали та пояснили суду, що позивач немає права вимоги, оскільки не подав належних доказів правонаступництва по кредитному та іпотечному договорах. Крім того, законодавством не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність предмета іпотеки. Просять суд в позові відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1701/0708/88-077, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 35000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних на строк по 01 липня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором № 1701/0708/88-077 від 01 липня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_1 01 липня 2008 року було укладено договір іпотеки № 1701/0708/88-077-Z-1 згідно умов якого остання передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ "Дельта Банк" набуло право вимоги в тому числі і за кредитним договором № 1701/0708/88-077 від 01 липня 2008 року.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Слід зауважити, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено такий спосіб звернення стягнення, як визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено лише можливість задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Тобто, для того щоб здійснити задоволення власних кредиторських вимог, позивачеві за наявності відповідного застереження у договорі, а в даному разі таке застереження наявне в п.12.3.1 Іпотечного договору, достатньо було б звернутися із відповідними вимогами про проведення державної реєстрації прав власності на предмет іпотеки до відповідної реєстраційної служби.

В той же час, звертаючись до суду із вимогою про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, позивач не надав жодних доказів, які свідчили б про здійснення ним позасудової процедури задоволення власних кредиторських вимог, або відповідної відмови державного реєстратора у проведенні державної реєстрації його прав власності на спірне майно. Тому суд приходить висновку про передчасне звернення позивача до суду із названим позовом, та не доведення ним обставин в такому позові, які б перешкоджали йому самостійно здійснити задоволення власних кредиторських вимог.

Разом із тим, ст.39 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок задоволення кредиторських вимог за рішенням суду, згідно якої передбачено, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З наведеного вбачається, що в разі обрання іпотекодержателем способу задоволення власних кредиторських вимог шляхом звернення до суду, то суд вправі установити лише один із наведених способів задоволення вимог, або реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури самостійного продажу іпотекодержателем. Інших способів судового задоволення вимог іпотекодержателя названим Законом не передбачено.

Відтак, з наведеного слід підсумувати, що позивачем при зверненні до суду було невірно обрано спосіб задоволення власних кредиторських вимог, що на думку суду, слугує підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд, розглядаючи даний спір, вважає за обов'язкове врахувати правові висновки Верховного Суду України. Так, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним 28 вересня 2016 року в постанові по справі № 6-1243цс16, вказує, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Враховуючи те, що умовами іпотечного договору № 1701/0708/88-077-Z-1 від 01 липня 2008 року права пред'явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності іпотекодержателю не надано, а Законом України «Про іпотеку» такого способу захисту порушених прав іпотекодержателя також не передбачено, тому позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 82, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» в задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскарженим в апеляційний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається в апеляційний суд Рівненської області через Здолбунівський районний суд Рівненської області.

Суддя