Провадження № 22-ц/802/114/18 Категорія: 44 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - Семенюк Л.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача -ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агропромислового комплексу до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстрації за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Волинський обласний учбовий центр підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів АПК звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення із займаного приміщення та зняття з реєстрації, обґрунтовуючи його тим, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 є об'єктом державної власності в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України і перебуває в оперативному управлінні та на балансі Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агропромислового комплексу(далі - ВОУЦ АПК), як гуртожиток. Вказує, що згідно Положення про гуртожиток ВОУЦ АПК визначено, що гуртожиток призначений для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Заселення проводиться на підставі ордеру з обов'язковим щорічним укладенням договору з мешканцями не більше ніж на 1 рік, жила площа надається в гуртожитку за спеціальним рішенням адміністрації ВОУЦ АПК та профспілкового комітету, на підставі рішення адміністрація видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення.

У кімнатах № 105-107 зазначеного гуртожитку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Позивач вважає, що вказані особи проживають в гуртожитку без законних підстав, ніколи не працювали, не навчалися в учбовому центрі, не було спільного рішення адміністрації ВОУЦ АПК та профспілкового комітету, їм не було видано ордер на проживання в даному гуртожитку, договору найму (оренди) не було укладено. Дані особи мають інше житло за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 витрат по утриманню квартири в гуртожитку не несе, самовільно переобладнала приміщення, чим порушила права інших осіб, які проживають в гуртожитку. На підставі наведеного позивач просить виселити відповідачів з займаного приміщення та зняти з реєстрації.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Ухвалено виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів АПК судовий збір у розмірі 1600 (тисяча шістсот) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, покликаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

18 жовтня 2018 року представник позивача ВОУЦ АПК - ОСОБА_1, подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що суперечить дійсним обставинам справи, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід скаргу слід задовольнити, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог - скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення з наступних підстав.

Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 116 ЖК України відповідачі підлягають виселенню із житлового приміщення, як такі що самоправно зайняли спірне жиле приміщення.

Однак дані висновки суду не відповідають встановленим судом обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 є об'єктом державної власності в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України і перебуває в оперативному управлінні та на балансі ВОУЦ АПК, як гуртожиток для проживання слухачів, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 25620821 від 15 серпня 2014 року (а.с. 5), листом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 липня 2012 року(а.с. 11) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 25621022 від 15 серпня 2014 року (а.с. 6-7), з якого вбачається, що рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 17 червня 2014 року. Відповідно до дослідженої судом книги видачі ордерів, будь-якому члену сім'ї ОСОБА_2 ордер на заселення кімнати в гуртожитку АДРЕСА_2 не видавався.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 4 ст. 31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

З матеріалів справи встановлено, що 16 лютого 1994 року ВОУЦ АПК на адресу Рокинівської селищної ради направлено лист № 16 з проханням зареєструвати місце проживання відповідачки, її чоловіка та сина - ОСОБА_6 в кімнаті № 560 гуртожитку (п'ятий поверх будівлі). Дочка відповідачки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 теж зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 72). Згідно листа Рокинівської селищної ради № 79/1.10-2 від 10.02.2012, ОСОБА_2 також зареєстрована в даному гуртожитку з 18 лютого 1994 року(а.с. 73). У 2003 році через необхідність ремонту 4-5 поверхів гуртожитку, на спільному засіданні голови виконкому селищної ради, начальника ВУЖКГ смт. Рокині, дирекції учбового центру та мешканців гуртожитку ВОУЦ АПК було прийнято рішення про переселення мешканців, зокрема ОСОБА_2 з четвертого поверху гуртожитку на перший. Дане рішення оформлене протоколом № 1 від 03 жовтня 2003 року(а.с. 75-76). Згідно довідки Волинського ОУЦ АПК № 53 від 26 лютого 2018 року, у ОСОБА_2, станом на 27 лютого 2018 року, відсутня заборгованість за квартплату та електроенергію(а.с. 81).Також, 14 травня 2012 року між ОСОБА_2 та КП «Рокині» було укладено договір про надання послуг на постачання холодної води та відвід стічних вод. Згідно довідки КП «Рокині» № 95 від 22 лютого 2018 у відповідачки, станом на 01 лютого 2018 відсутня заборгованість за надані комунальні послуги(а.с. 82-87).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 пояснила, що її сім'ї видавався ордер на заселення спірного житла, а також, що іншого жилого приміщення в користуванні та на праві власності вона не має.

За таких обставин не можна вважати, що відповідачі самоправно зайняли жили приміщення гуртожитку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла та виселенні відповідачів із займаної квартири, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів та самих відповідачів, не взяв до уваги строк проживання відповідачів у спірному житловому приміщені, та дійшов передчасного висновку про необхідність виселення відповідачів з займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2, без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права згідно з статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2, без надання їм іншого жилого приміщення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агропромислового комплексу.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача ВОУЦ АПК в користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн..

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2018 року частині задоволення позовних вимог про виселення та стягнення судового збору в даній справі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агропромислового комплексу до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з позивача Волинського обласного учбового центру підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів агропромислового комплексу в користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2643(дві тисячі шістсот сорок три) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді