Справа № 463/4622/16-ц
Провадження № 2/463/208/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судового засідання Попович Х.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення 9000 євро, що в гривневому еквіваленті станом на 03.10.2016 становить 260 533 грн. 80 коп. заборгованості за договором позики від 15 березня 2016 року на суму 5000 євро та за договором позики від 30 березня 2016 року на суму 4000 євро.

Позов мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 15 березня 2016 року укладено договір позики на суму 5000 євро та 30 березня 2016 року укладено договір позики на суму 4000 євро. Факт укладення підтверджується розписками написаними власноручно відповідачем. Строк повернення грошей зазначено в розписках, згідно з якими всі кошти повинні бути повернуті позивачеві до 15 травня 2016 року. Проте, відповідач умови договору не виконав, кошти в визначений строк не повернув. Невиконання зобов'язання порушує права позивача, а тому він змушений звернутись із позовом до суду.

Справа поступила в провадження судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_8. 06.10.2016 року. Ухвалою від 30.11.2016 року у справі відкрито провадження. У зв'язку із закінченням повноважень судді ОСОБА_8., справу було передано для повторного автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст.11-1 ЦПК України, автоматизованою системою документообігу суду 03.08.2017 року було визначено суддю Гирича С.В. для розгляду вказаної справи. Ухвалою від 04.08.2017 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Додатково, зазначила, що на даний час кошти відповідачем так і не повернуті. Твердження представника відповідача про те, що мав місце удаваний правочин, спрямований на приховування іншого, є безпідставними, тому що при укладенні удаваного договору сторони повинні усвідомлювати, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені для досягання інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте, позивач на момент укладення договору позики передав кошти відповідачу та не планував укладення якого-небудь іншого договору. Позивач не мав наміру отримати інші права чи обов'язки за цими договірними відносинами. Щодо посилання на те, що стороною правочину є громадське об'єднання, то це теж не відповідає дійсності бо факт передавання коштів відбувся готівкою, а юридичній особі кошти передаються по перерахунку. Ствердила, що договори укладалися між фізичними особами, а розписка складена на ім'я голови об'єднання лише з метою ідентифікації фізичної особи, як сторони договору. Безпідставними є твердження відповідача про те, що кошти передавались як завдаток для виготовлення технічної документації, оскільки таке не зазначено в розписці.

Відповідач в судовому засіданні 05.09.2017 проти позову заперечив. В останнє судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає згідно поданих заперечень від 30.05.2017, також в судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що договір позики, який підтверджується розписками про отримання в борг грошових коштів, та на який покликається позивач є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору завдатку. Зазначені розписки, які свідчили про отримання відповідачем від «Спільнота взаємодопомоги «Оселя» в сукупності 10 000 євро приховували договір завдатку, який мав забезпечити укладання договору купівлі-продажу. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Також просить звернути увагу на те, що розписки були написані ОСОБА_4 голові ради ЛМГО «Спільнота взаємодопомоги «Оселя», як юридичній особі, а не фізичній особі ОСОБА_3 Відтак, вважає, що із зазначеним позовом звернулась не та особа, якій належить право вимоги, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що були три розписки, але позивачем долучено лише дві. Пояснив відповідачу було необхідно отримати кошти, у зв'язку із скрутним матеріальним становищем і він вирішив реалізувати приміщення, які були у його власності, так до нього звернулась представник ЛМГО «Спільнота взаємодопомоги «Оселя» ОСОБА_5, після проведення переговорів між сторонами було досягнуто домовленості, відповідно до яких сторони на себе взяли зобов'язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу майна, а саме після виготовлення відповідачем повного пакету технічної документації по об'єкту продажу і в забезпечення взятих на себе зобов'язань сторони погодили укласти договір завдатку. Відповідно до даних домовленостей відповідач повністю звільнив приміщення, однак не зважаючи на існуючі домовленості ЛМГО «Спільнота взаємодопомоги «Оселя» відмовилась від взятих на себе зобов'язань щодо їх придбання. А це є порушення зобов'язань зі сторони боржника- ЛМГО «Спільнота взаємодопомоги «Оселя», тому в даному випадку сума завдатку не підлягає поверненню. З цих підстав вважає, що позов до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні від 17.10.2017 року було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та свідків, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із розписки від 15 березня 2016 року, відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_3 позику у розмірі 5000 євро, яку зобов'язується повернути до 15 травня 2016 року (а.с.5).

Окрім цього, як вбачається із розписки від 30 березня 2016 року відповідач взяв позику у розмірі 4000 євро, яку зобов'язується повернути до 15 травня 2016 року (а.с.6). Дані розписки написані власноручно відповідачем, що підтвердив позивач та не заперечив відповідач.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні представник відповідача факт отримання коштів відповідачем не заперечила та не спростувала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштіввід 15 березня 2016 рокуна суму 5000 євро, та договір позики грошових коштіввід 30 березня 2016 року на суму 4000 євро, що стверджується представленими суду розписками.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що даний договір позики є удаваний та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, зокрема договору завдатку, оскільки такі твердження не підтверджені перед судом у відповідності до вимог ст.81 ЦПК України належними та допустимими доказами, зустрічний позов не подано.

Показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судовому засіданні про те, що ОСОБА_4 виявляв бажання здійснити продаж належному йому приміщення та повідомляв про це свідків жодним чином не спростовують доводи позивача про отримання в позику коштів відповідачем.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ході розгляду даної справи суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань за договором позики, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає до стягнення, а тому позивач як позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості по договору позики, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-284цс17, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 22.01.2018 року, заборгованість відповідача перед позивачем становить 9 000 євро, що в еквіваленті станом на день розгляду справи становить 318 150 грн. (триста вісімнадцять тисяч сто п'ятдесят гривень), а тому кошти у вказаному розмірі підлягають до стягнення із відповідача.

З врахування задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати, що складаються з судового збору в загальному розмірі 2880,94 грн. (2605,34+275,6) та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., що в сумі становить 7 880,94 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, код РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (АДРЕСА_2 код РНОКПП НОМЕР_2) про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 9 000 Євро, що в еквіваленті станом на день розгляду справи становить 318 150 грн. (триста вісімнадцять тисяч сто п'ятдесят гривень)

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 7 880,94 грн. (сім тисяч вісімсот вісімдесят гривень дев'яносто чотири копійки).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Львівської області або через місцевий суд до Апеляційного суду Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення - 01.02.2018 року.

Суддя: Гирич С. В.