Справа № 310/7133/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання Шевченко А.С.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10.10.2017 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про захист честі гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В позові посилається на те, що він є фізичною особою-підприємцем, основним видом його підприємницької діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Все життя проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, давно і успішно займається підприємницькою діяльністю, користується повагою та авторитетом серед мешканців села та хорошою діловою репутацією серед партнерів по бізнесу.

Вказує, що 21.07.2017 року із публікацій у мережі Інтернет дізнався про те, генеральний прокурор України ОСОБА_5 під час оперативної наради у м. Дніпрі у присутності керівників регіональних місцевих прокуратур та представників засобів масової інформації зачитав скаргу, направлену йому від імені мешканців села Дмитрівка про те, що позивач вчиняє протиправні дії, зокрема:

- самовільно розорює та засіває пасовища мешканців села, штучно зменшуючи їх площу, внаслідок чого корови, щоб пройти на водопій до річки Кільтичия, мають проходити по полям, які засіяні соняшником та іншими сільгоспкультурами, що зумовлює виникнення суперечок та соціальної напруженості у відносинах з орендарями;

- прикриваючись своїм сином ОСОБА_6, прокурором місцевої прокуратури, погрожує мешканцям села фізичною розправою;

- зазіхає на землі пасовищ.

Автором даної скарги є відповідач, який, як вважає ОСОБА_3, опорочив гідність, честь та ділову репутацію позивача.

Вказує, що жителі села Дмитрівка, чиї підписи додані до складеної відповідачем скарги, повідомили позивачу про те, що ОСОБА_4 ввів усіх в оману, оскільки селяни не уповноважували його подавати подібну скаргу від їх імені та про її зміст не знали. Усно відповідач розповідав їм, що дане звернення адресується голові Запорізької обласної державної адміністрації для виділення більшої площі пасовищ.

Вважає, що викладена відповідачем у скарзі інформація щодо нього є абсолютно недостовірною та очевидно має на меті створити негативне враження про нього, його особисті, ділові, моральні якості та підприємницьку діяльність, а також змінити моральне ставлення суспільства до позивача: з позитивного або нейтрального на негативне. Застосовуючи обман, ОСОБА_4 намагався переконати невизначене коло осіб в нібито протизаконній діяльності позивача, порушенні ним прав жителів села Дмитрівка.

Зазначає, що на підставі розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації від 04.11.2010 року № 661 та договору оренди землі від 08.11.2010 року, йому передано в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку площею 66,4998 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 15 років за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (землі резервного фонду, контур № 355) на території Дмитрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області.

Вказує, що за інформацією Дмитрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області: до водойми річки Кільтичия є вільний доступ для загального водокористування для мешканців села Дмитрівка, у тому числі для напування великої рогатої худоби; під час розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства імені Леніна ОСОБА_4 та його близьким родичам виділені земельні ділянки під сінокоси та пасовища, проте дані особи свої земельні ділянки передали в користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7; мешканці села Дмитрівка випасають власну худобу на землях державної форми власності (пасовища), контур № 289, за межами населеного пункту.

Вважає, що вказаними документами підтверджується, що позивач на законних підставах користується своєю земельною ділянкою, та скасовуються всі твердження ОСОБА_4, викладені в скарзі.

Зазначає, що його син ОСОБА_6 дійсно є заступником керівника Бердянської місцевої прокуратури, проте як у своїй підприємницькій діяльності, так і повсякденному житті позивач ніколи не прикривався іменем і посадою свого сина та не погрожував фізичною розправою мешканцям села, яких знає і поважає.

Поширення відповідачем недостовірних відомостей про нього завдало непоправної шкоди його діловій репутації, яка для нього, як для підприємця, має дуже велике значення для ефективного здійснення ним підприємницької діяльності, яка будується на взаємодії з людьми.

Вважає, що поширена відповідачем інформація принижує його гідність, честь та ділову репутацію. Посилається на норми Конституції України, Цивільного Кодексу України, Постанову пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та просить визнати недостовірною та скасувати поширену інформацію шляхом направлення ОСОБА_4 генеральному прокурору України та Запорізькій обласній державній адміністрації письмову заяву про спростування недостовірної інформації щодо позивача, викладеній у раніше направленій скарзі від імені мешканців села Дмитрівка від 30.06.2017 року.

Окрім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн. , яка, на його думку, полягає в наступному. Внаслідок поширення вказаної інформації різко погіршився його стан здоровя: після пережитого стресу ОСОБА_3 не спав три доби, став роздратованим, порушився сон, часто стали зявлятися головні болі, сильне серцебиття, відчуття тривоги та неспокою, що зумовило необхідність звернутися за кваліфікованою медичною допомогою. Посилається на норми ЦК України та обгрунтовує заявлену суму моральної шкоди винятковим цинізмом неправдивої інформації, вигаданої та поширеної відповідачем, тривалим характером та глибиною душевних страждань, яких зазнав, суттєве погіршення стану здоровя, тяжкість вимушених змін у його життєвих і ділових стосунках, суттєвий ступінь зниження його престижу, ділової репутації, значний час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, відсутність з боку відповідача щонайменшого каяття та бажання добровільно спростувати поширену ним неправдиву інформацію.

Також просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в сумі 2240 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат ОСОБА_1 позов та викладені в ньому обставини підтримали, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні посилався на пункт 16 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, згідно якого відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширюється недостовірна інформація. На підставі скарги ОСОБА_4 було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000065 від 21.07.2017 року за ч. 1 ст. 197-1 КК України, що підтверджує спрямованість заяви ОСОБА_4 та інших осіб саме на прийняття рішення компетентними органами в межах повноважень. Пояснив, що ані відповідач, ані інші селяни, які підписали скаргу, особисто не поширювали текст скарги у будь-який спосіб і інформація була оприлюднена не ними, а в мережі Інтернет різними веб-сайтами з посиланням на промову генерального прокурора України ОСОБА_5 під час наради. Окрім того, жодна з публікацій не містить персональні дані за якими можна було б ідентифікувати позивача, як особу, якої стосується скарга. Вважає, що додані до позову докази позивача не надають інформації про характер та обсяг страждань, яких він зазнав, характер немайнових втрат, стан його здоровя, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач по справі ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, основним видом його підприємницької діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с.15-18).

Предметом спору є інформація викладена відповідачем по справі у заяві від 30.06.2017 р., яка адресована Генеральному прокурору України ОСОБА_5 та голові Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_8, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.41-42).

Представник відповідача не оспорює а ні факт направлення відповідачем ОСОБА_4 заяви, а ні її зміст.

Як вказує позивач, про існування даної скарги, він дізнався 21.07.2017 року із публікацій у мережі Інтернет, коли Генеральний прокурор України ОСОБА_5 під час оперативної наради у м. Дніпрі у присутності керівників регіональних місцевих прокуратур та представників засобів масової інформації зачитав скаргу, направлену йому від імені мешканців села Дмитрівка про те, що позивач вчиняє протиправні дії, про що зазначено у скарзі від 30.06.2017 р.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердили факт підписання ними скарги.

Як передбачено ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно ч.1. ст.277 ЦПК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п.15 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 розяснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Так, на підставі скарги ОСОБА_4 та інших було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000065 від 21.07.2017 р. за ч. 1 ст. 197-1 КК України, що вбачається з відповіді на скаргу прокуратури Запорізької області від 03.08.2017 р. та Запорізької обласної державної адміністрації від 27.09.2017 р. (а.с.81-85).

Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що метою звернення відповідача було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного ст. 40 Конституції України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як передбачено ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від доведеності вимог про захист честі гідності, ділової репутації, оскільки судом не встановлено неправомірності дій відповідача по відношенню до позивача, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, відсутні належні докази та причинно-наслідковий зв'язок між діагнозом, який міститься у довідках, та направленням відповідачем звернення до Генерального прокурора України.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом в задоволенні позову відмовлено, підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 15, 60, 208, 218 ЦПК України, ст. 391 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_11