Справа № 192/1127/17
Провадження № 2/192/55/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.02.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Щербини Н. О.,
за участю: секретаря судового засідання - Савчукової В. В.,
позивачки - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Солонянський районний сектор Державної міграційної служби України Солонянського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,
Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона 14 жовтня 2010 року придбала житловий будинок у ОСОБА_2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу, що підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів на її ім'я.
При укладенні договору купівлі-продажу вищезазначеного будинку відповідачі по справі не виписалися і до цього часу зареєстровані в ньому. Відповідачі мали право на користування вищезазначеним будинком, оскільки ОСОБА_2 до продажу будинку була власником цього будинку, а її онука - ОСОБА_3 була прописана і користувалася цим житловим приміщенням з дозволу бабусі правомірно, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 02.06.2017 року за №885 та актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 11 травня 2017 року.
Позивач зазначає, що на її неодноразові прохання виписатися з її будинку, який належить їй на праві особистої власності, в добровільному порядку відповідачі не бажають, а з 14 грудня 2010 року вони в цьому будинку не проживали, тобто більше 6 років, вона самостійно сплачує всі комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих відповідачів, які договору найму жилого приміщення з нею не укладали, будь-якої згоди на їх реєстрацію у вказаному будинку вона не давала та вони не являються членами її сім'ї.
На теперішній час позивачка, як новий власник, має намір розпоряджатися майном - будинком АДРЕСА_1, у зв'язку з чим на підставі ст.391 ЦК України має право на усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до вимог ст.72 ЖК України визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цих осіб понад шість місяців без поважних причин проводиться в судовому порядку.
Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо ОСОБА_2 закрито на підставі п.7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні 02 лютого 2018 року позов підтримала, просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пояснила, що 14 грудня 2010 року вона придбала будинок у ОСОБА_2, а остання та її онука - ОСОБА_3 обіцяли виписатися з нього. В придбаному будинку мешкали діти позивачки, які померли. Тому на даний час вона має намір продати будинок у зв'язку з чим усно зверталася до Привільнянської сільської ради з питанням зняття з реєстрації відповідачів, де їй надали лише акти обстеження та усно відмовили у знятті з реєстрації відповідачки, повідомивши, що такі дії можливо здійснити через суд. Відповідач ОСОБА_3 не є родичем позивачки, а є сторонньою особою.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання 02 лютого 2018 року не з'явилася, повідомлена про час та місце судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомила. До суду повернувся конверт з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України, а позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи.
Представник третьої особи - Солонянський районний сектор Державної міграційної служби України Солонянського району Дніпропетровської області, в судове засідання 02 лютого 2018 року не з'явився, згідно поданої заяви просили розглянути справу за відсутності представника (а.с.72).
Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до наступних висновків.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 грудня 2010 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2010 року, посвідчених державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованих в реєстрі відповідно за №3171 та № 3273, власником житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,4988 га, розташованої за цією ж адресою, є позивач ОСОБА_1 (а.с.10-14).
З довідки про склад сім'ї за №885 від 02 червня 2017 року, виданої Привільнянською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, убачається, що в даному будинку зареєстровані онука позивачки - ОСОБА_4, а також ОСОБА_3, яка не є родичем позивачки у справі (а.с.22).
Відповідно до Акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 11 травня 2017 року, складеного депутатом Привільнянської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за участю сусідів, позивач ОСОБА_1 має склад сім'ї - онуку ОСОБА_4, яка навчається на 2 курсі ПТУ-17, а ОСОБА_3 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1, та з 2010 року не проживає у ньому (а.с.26).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням.
Вказана норма закону також свідчить про те, що, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
В своєму позові ОСОБА_1 посилається на норми ст.ст. 71,72 Житлового кодексу України, ст. 405 ЦК України, зазначаючи, що відповідач ОСОБА_3 більше шести років не проживає у спірному будинку, а позивач сплачує всі комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як роз'яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім'ї чи колишнім членом сім'ї позивача ОСОБА_1, а також не являється попереднім власником будинку за місцем її реєстрації. Питання про позбавлення права власності на житловий будинок не є предметом даного спору.
Отже, оскільки позивач є власником вищевказаного будинку, а відповідач ОСОБА_3 по справі не являється членом її сім'ї, тому позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав про визнання відповідача на підставі ст. 405 ЦК України таким, що витратив право на користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Доказів отримання відмови з приводу зняття з реєстрації відповідачки на підставі укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, який свідчить про припинення у ОСОБА_3 підстав на право користування житловим будинком, позивачка не надала.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщення, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Крім того, питання про зняття реєстрації місця проживання осіб врегульовано положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та не належить до повноважень суду, а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по справі покладаються на позивача.
На підставі ст.ст.316-321, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71,72,150, 156 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 77, 78, 81-82, 89, 141, 229, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення суду складено 19 лютого 2018 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина