Провадження №22-ц/772/227/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач :Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 рокуСправа № 130/2169/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 22 листопада2017 року (головуючий суддя Заярний А.М.), ухвалене о 15:47 год. у приміщенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, дата складання повного тексту рішення 24 листопада 2017 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області про включення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), визнання права на земельну частку (пай),

встановила:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з даним позовом до Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про включення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), визнання права на земельну частку (пай).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2017 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Жмеринську районну державну адміністрацію Вінницької області.

Посилається на те, що з 1982 року і по теперішній вінпрацював на різних посадах в Чернятинському радгосп-технікумі, що в с. Чернятин, Жмеринського району Вінницької області (на даний час має назву - Чернятинський коледж Вінницького національного аграрного університету).

01.07.2014 року його було переведено на посаду завідувача учбово-виробничим майстернями до Чернятинського коледжу ВНАУ, де він продовжує працювати і по теперішній час та проживає в АДРЕСА_1.

21 травня 2007 року розпорядженням №342 Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області було припинено право постійного користування земельними ділянками Чернятинського аграрного технікуму та передано земельні ділянки до земель запасу сільської ради.

17 грудня 2007 року розпорядженням №869 Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області надано дозвіл Чернятинській сільській раді на розробку проекту приватизації земель на території сільської ради.

03 березня 2008 року розпорядженням №138 Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області були затверджені списки громадян, які мають право на земельну частку (пай), на зборах, де обговорювалися списки громадян, які мають право на земельну частку (пай), де позивач був відсутній із-за хвороби. Від інших жителів села, які приймали участь в зборах, позивачу стало відомо, що в ці списки були внесені всі працівники Чернятинського коледжу ВНАУ, а також всі пенсіонери, які вийшли на пенсію з коледжу та працівники соціальної сфери села. В інший спосіб, окрім оголошення на зборах, списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), не оприлюднювалися.

26 листопада 2008 року розпорядження №809 Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області був затверджений проект із землеустрою щодо приватизації земель сільськогосподарського призначення на території Чернятинської сільської ради.

Коли вже жителі села почали отримувати державні акти на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, позивач також звернувся в Чернятинську сільську раду, проте там він дізнався про порушення свої прав - про те, що в вищезазначених списках його немає, невнесення його прізвища є помилковим, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно рішення Чернятинської сільської ради Жмеринського району Вінницької області 12 (позачергової) сесії 7 скликання від 09.09.2016 року та рішення Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області 9 (позачергової) сесії 7 скликання від 09.09.2016 року Чернятинську і Северинівську сільські ради об'єднано в Северинівську сільську об'єднану територіальну громаду з центром у селі Северинівка.

Як вбачається з довідки Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області №1787 від 14 серпня 2017 року, ОСОБА_3 не включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Відповідно до інформації Управління Держземагенства у Жмеринському районі Вінницької області від 31.10.2015 року за № 679 - середній розмір земельної частки (паю) на території Чернятинської сільської ради становить 2,9369 умовних кадастрових гектари, вартістю 67575, 58 грн.

Позивач вважає, що може відновити своє право на земельну частку (пай) та виділити земельну частку за рахунок інших земель Чернятинської сільської ради, які є наявні із земель запасу по даній сільській раді згідно інформації № 679 від 30.10.2015 року - станом на 01.07.2015 ненаданих у власність та користування кількість земель запасу складає 23,9670 га ріллі, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ідентифікаційний НОМЕР_1, мешканцем АДРЕСА_1 право на земельну частку (пай) в розмірі 2,9369 умовних кадастрових гектар, виділивши її йому із земель запасу Северинівської селищної ради Жмеринського району.

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області - Плахотнюк О.М. апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Чоловський О.М. апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін. Крім того, надіслав свій відзив на апеляційну скаргу.

Представники відповідачів Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області та Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області у судове засідання не з'явилися, тому відповідно до вимог ст. ст. 369, 372 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

15 грудня 2017 року набирала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, заслухавши пояснення сторін у справі, що з'явилися до суду, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України (діюча редакція) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 213 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України (діюча редакція) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Колегія суддів переконана, що таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 та з 1982 року по теперішній час перебуває в трудових відносинах з Чернятинським радгоспом технікумом, який перейменовано в Чернятинський коледж ВНАУ.

Відповідно до листа Управління Держземагенства у Жмеринському районі Вінницької області від 31.10.2015 року за №679 - середній розмір земельної частки (паю) на території Чернятинської сільської ради становить 2,9369 умовних кадастрових гектари, вартістю 67575,58 грн., не наданих у власність та користування земель запасу по Чернятинської сільської ради станом на 01.07.2015 року становить 23,9670 га ріллі (а.с.15).

За розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області №342 від 21 травня 2007 року було припинено право постійного користування земельними ділянками Чернятинського аграрного технікуму та передано земельні ділянки до земель запасу сільської ради (а.с.16).

Згідно розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області №869 від 17 грудня 2007 року надано дозвіл Чернятинській сільській раді на розробку проекту приватизації земель на території сільської ради (а.с.17).

Розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області №138 від 03 березня 2008 року були затверджені списки громадян, які мають право на земельну частку (пай) (а.с.18-22).

Згідно розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області №809 від 26 листопада 2008 року був затверджений проект із землеустрою щодо приватизації земель сільськогосподарського призначення на території Чернятинської сільської ради (а.с.23).

Розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області №899 від 22 грудня 2008 року був затверджений протокол розподілу земельних часток (паїв) (а.с.24).

Згідно довідки Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області №1787 від 14.08.2017 року, позивача ОСОБА_3 не включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) (а.с.25).

Згідно рішення Чернятинської сільської ради Жмеринського району Вінницькі' області 12 (позачергової) сесії 7 скликання від 09.09.2016 року було об'єднано територіальні громади, зокрема село Северинівка, Голубівка, селище Хатки, Матейкове Северинівської сільської ради, сіл Чернятин, Токарівка, Слобода-Чернятинська Чернятинської сільської ради в Северинівську сільську об'єднану територіальну громаду з центром у селі Северинівка (а.с.26).

Згідно рішення Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницькій області 9 (позачергової) сесії 7 скликання від 09.09.2016 року було об'єднано територіальні громади, зокрема с. Северинівка, Голубівка, селище Хатки, Матейкове Северинівської сільської ради, сіл Чернятин, Токарівка, Слобода-Чернятинська Чернятинської сільської ради в Северинівську сільську об'єднану територіальну громаду з центром у селі Северинівка (а.с.27).

Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією.

Відповідно до пунктів 16,17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав п. «а» ч.3 ст.152 ЗК України.

Згідно Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають особи, які являються членами сільськогосподарських підприємств на час отримання державного акту.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п. 17 розділу X "Перехідних положень "Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям...» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою.

Згідно ч.ч.1, 5 ст.25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року, право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право особи на земельну ділянку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов належно обґрунтований, доведений позивачем, відповідає матеріальному закону, безумовно визнаний відповідачами - Северинівською сільською радою Жмеринського району, Жмеринською районною державною адміністрацією Вінницької області і це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, оскільки вважає, що вони спростовуються встановленими судом обставинами.

Також суд дійшов висновку про те, що не підлягає задоволенню заява Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про застосування строків позовної давності, оскільки, як стверджує позивач, про порушення своїх прав він дізнався лише в 2017 році, коли звернувся до Чернятинської сільської ради про отримання земельної ділянки, тоді йому стало відомо, що його не включено до списку громадян - працівників Чернятинського коледжу ВНАУ, які мають право на отримання земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), крім того і такого факту, як оприлюднення списків осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), шляхом розміщення його в загальнодоступних місцях за 10 днів до початку проведення розподілу земельних ділянок, можливості дізнатись чи включено його до списку не було.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. ст. 58, 60, 61 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України (діюча редакція), суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 в частині визнання за ним права на земельну частку (пай), оскільки суд встановлено, що таке право позивача порушено, а тому дійшов обґрунтованого висновку про захист такого права.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що згідно інформації, яка викладена позивачем у позовній заяві (а.с.3) позивач дізнався про порушення свої прав від інших жителів села, які приймали участь в зборах на яких обговорювалися списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), на яких він не зміг бути присутнім із-за хвороби. Також у позовній заяві зазначено, що «Коли жителі села почали отримувати державні акти на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, я також звернувся в Чернятинську сільську рада, проте там я дізнався про порушення моїх прав - мене повідомили, що в вищезазначених списках мене немає …»

Згідно інформації наданої відділом у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області власникам земельних часток ( паїв) видача державних актів на право власності на земельні ділянки на території Чернятинської сільської ради с.Токарівка проводилася 12.05.2009 року.

Таким чином, зазначене повністю спростовує висновки суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав у 2017 році.

Згідно абз.4 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, враховуючи те, що позивач ОСОБА_3 проживає на території Чернятинської сільської ради починаючи з моменту приватизації земель Чернятинського коледжу ВНАУ, яка проходила у 2008 році, тому саме з цього часу він міг довідатися про порушення свого права на земельну частку (пай).

Верховний Суд України в узагальненні «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01.09.2003року звертає увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 рр., тобто понад п'ять років тому, у зв'язку з чим необхідно з'ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності (статті 71, 80 ЦК (1540-06).

У постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року по справі №6-152цс14 визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У правовій позиції Верховного Суду України викладеній за результатами розгляду справи №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином апеляційним судом встановлено те, що позивач ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права ще у 2009 році, а тому звернувшись з даним позовом в суд лише вересні 2017 року, пропустив строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного прав та інтересу.

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 54 ) відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області подана до суду заява про застосування строків позовної давності. Поважності причин пропущення позовної давності позивачем не зазначено. Таким чином у зв'язку з викладеним апеляційний суд дійшов висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_3 права на земельну частку (пай), тобто у зв'язку зі спливом позовної давності.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_3 про виділення йому земельної частки в натурі із земель запасу Северинівської селищної ради Жмеринського району, то апеляційний суд переконаний, що дана вимога взагалі не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абз.4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлює, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-1V ( 899-15 ) "Про порядок виділення в натурі (на

місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай).

В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за своєю правовою природою є дискреційним.

Крім того, суд не вправі втручатися у діяльність органу державної влади, зобов'язуючи його приймати конкретне рішення, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.11.2015 року по справі № 21-2958а15.

Також слід звернути увагу на те, що Законом України від 6 вересня 2012 року №5245-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 1 січня 2013 року внесені зміни до Земельного кодексу України. Так, зокрема, статтею 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті у власність або у користування для всіх потреб.

Разом з тим, у Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не вносилися зміни в частині зміни розпорядника, який має виділяти земельні частки (паї) в натурі на місцевості, у відповідності до ст.4 відповідного закону розпорядниками таких земель досі залишаються відповідні сільські, селищні, міські ради чи районної державної адміністрації.

Апеляційний суд також не може залишити поза увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області не подавалася до суду заява про розгляд справи за відсутності представника.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд переконаний, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, є недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, а тому прийшов до неправильного висновку про задоволення позову, у зв'язку з чим апеляційний суд приймає аргументи викладені в апеляційній скарзі та не може погодитись з доводами відзиву на неї, оскільки вони не є переконливими та належними доводами на спростуванні скарги, а тому судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні даного позову.

Відповідно до вимог ст. 141, ч. 4 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції зазначає у постанові суду новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а тому з позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області пропорційно до задоволеної частини позовних вимог судові витрати понесені у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 742 гривні 50 копійок.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області задовольнити.

Скасувати судове рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року повністю і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області про включення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), визнання права на земельну частку (пай) - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області судові витрати понесені у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 742 гривні 50 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: