Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 623/4046/15-ц

провадження № 61-2924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів другої палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - виконуючий обов'язки Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_3,

третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року у складі головуючого судді - Бутенка В. М., та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді - Трішкової І.Ю., суддів: Кірсанової Л. І., Пилипчук Н. П.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу № 623/4046/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 623/4046/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_3, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, визнання недійсними договорів оренди землі та повернення земельних ділянок, посилаючись на те, що розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації від 22 грудня 2005 № 640 ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі ставками та оформлення права оренди площами 2,5 га, 1,5 га та 1,5 га, які розташовані на території Бражківської сільської ради, для рибогосподарських потреб. Розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації від 13 квітня 2009 № 150 було затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельних ділянок зі ставками та оформлення права оренди за рахунок земель водного фонду державної форми власності, які перебувають у запасі, загальною площею 9,9095 га для рибогосподарських потреб, розташованих на території Бражківської сільської ради Ізюмського району.

На підставі зазначеного розпорядження між відповідачами було укладено три договори оренди землі, які зареєстровані у Міськрайоному управлінні Держкомзему у місті Ізюм і Ізюмському районі Харківської області за № 00216 від 11 травня 2011 року, за № 00217 від 11 травня 2011 року, за № 00218 від 11 травня 2011 року.

Зазначав, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави усупереч вимогам статей 122, 124 Земельного кодексу України, а тому розпорядження голови Ізюмської районної державної адміністрації від 22 грудня 2005 року № 640 та від 13 квітня 2009 року № 150 підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Також просив суд визнати недійсними зазначені вище договори оренди земельних ділянок без дати, укладені між Ізюмською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що оспорювані правові акти індивідуальної дії Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, як органом виконавчої влади, видані не у межах наданих їй законом повноважень, а саме: статей 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», частини 3 статті 122 та статті 124 ЗК України, однак до заявлених прокурором вимог, відповідно до положень статті 267 ЦК України, було застосовано наслідки спливу позовної давності.

У травні 2016 року заступник прокурора Харківської області подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У скарзі зазначає, що Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області приймаючи оскаржувані розпорядження не мала передбачених законом повноважень щодо розпорядження землями державної власності для потреб ведення рибного господарства.

Застосування судами попередніх інстанцій строків позовної давності є помилковим, оскільки сама по собі обізнаність прокурора Харківської області про передачу спірних земельних ділянок не є підставою для застосування статті 267 ЦК України. Прокурор і Харківська обласна державна адміністрація не є сторонами оспорюваних договорів та були позбавлені права перевірити повноваження осіб, які укладали зазначені правочини.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації від 22 грудня 2005 року № 640 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі ставками та оформлення права оренди, розташованих на території Бражківської сільської ради, громадянину України ОСОБА_3, мешканцю м. Ізюм, для рибогосподарських потреб», на підставі статей 17, 124 та пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, відповідачу було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі ставками та оформлення права оренди площами 2,5 га, 1,5 га та 1,5 га, розташованих на території Бражківської сільської ради, для рибогосподарських потреб.

Розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації від 13 квітня 2009 року № 150 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду громадянину ОСОБА_3 для рибогосподарських потреб» на підставі статті 17, пунктів 1, 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, відповідачу було затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок із ставками та оформлення права оренди за рахунок земель водного фонду, які перебувають у запасі, державної форми власності гр. ОСОБА_3 для рибогосподарських потреб на території Бражківської сільської ради Ізюмського району Харківської області». Надано в оренду земельні ділянки, зайняті під ставками, за рахунок земель водного фонду державної форми власності загальною площею 9,9505 га, в тому числі: земельна ділянка НОМЕР_1 зі ставком площею 6,1173 га, земельна ділянка НОМЕР_2 зі ставком площею 1,2697 га, земельна ділянка НОМЕР_3 зі ставком площею 2,5635 га, які розташовані на території Бражківської сільської ради, для рибогосподарських потреб, терміном на 49 років.

На виконання цього розпорядження між Ізюмською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 було укладено три договори оренди землі, а саме: договір оренди землі без дати на земельну ділянку зі ставком загальною площею 6,1173 га, в тому числі: сільськогосподарські землі (пасовища) площею - 2,4273 га, під господарськими шляхами і прогонами - 0,0688 га, інші лісові землі площею - 0,3708га, під гідротехнічними спорудами - 0,0994 га, болота - 0,9359 га, під водою - 2,1458 га (зареєстрований у встановленому законом порядку 11 травня 2011 року за № 00216); договір оренди землі без дати на земельну ділянку зі ставком загальною площею 1,2697 га, в тому числі: під гідротехнічними спорудами - 0,1088 га, під водою - 1,1609 га (зареєстрований у встановленому законом порядку 11 травня 2011 року за № 00217); договір оренди землі без дати на земельну ділянку зі ставком загальною площею 2,5635 га, в тому числі: під гідротехнічними спорудами - 0,1585 га, під водою - 2,4050 га (зареєстрований у встановленому законом порядку 11 травня 2011 року за № 00218).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом було встановлено, що 18 травня 2011 року до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області надійшла вимога Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області № 04-24-623 вих. № 11, в якій райдержадміністрацію зобов'язано надати копії рішень щодо надання в оренду земельних ділянок зі ставками для перевірки дотримання вимог земельного законодавства. Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області на зазначену вимогу надала відповідь від 25 травня 2011 року № 01-22/1094 з наданням копій рішень щодо надання в оренду земельних ділянок зі ставками за період з 2008-2011 рр. В зазначених додатках було і, зокрема, оспорюване розпорядження голови районної державної адміністрації від 13 квітня 2009 року № 150 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_3, для рибогосподарських потреб».

Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області, починаючи з січня 2007 року щомісяця надаються реєстри прийнятих розпоряджень голови Ізюмської райдержадміністрації з земельних питань та їх копії до Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області і до Харківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до частини 2 статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення прокурора до суду) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16.

З урахуванням наведеного та того, що оскаржуване розпорядження голови Ізюмської районної державної адміністрації № 150 було прийнято 13 квітня 2009 року, а до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації в.о. Ізюмського міжрайонного прокурора Харківської області звернувся у серпні 2015 року, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності є правильними.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої або апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат