ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/964/18 Номер провадження 22-ц/814/605/18Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Прядкіної О.В., Хіль Л.М.

Розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області в складі судді Андрієць Д.Д. від 18 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на її користь 155031,50 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Вимоги обґрунтовані тим, що 24.04.2015 СВ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області відносно неї було розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України.

04.12.2015 Автозаводським районним судом м. Кременчука відносно неї ухвалено виправдувальний вирок, який вироком Апеляційного суду Полтавської області від 23.03.2016 було скасовано та визнано її винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 354 КК України, з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 4250 грн. Вказана сума нею була сплачена в рахунок держави.

В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ обвинувальний вирок від 23.03.2016 року був скасований та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

19.07.2017 ухвалою Апеляційного суду Полтавської області залишено без змін вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04.12.2015.

Таким чином, загальний строк перебування її під слідством та судом становив 26 місяців та 26 днів, під час якого вона зазнала моральних страждань та суттєвих душевних хвилювань, які оцінила в 150781,50 грн. Одночасно, просила відшкодувати їй сплачений в якості міри покарання штраф в розмірі 4250 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду 104274,60 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Часткове задоволення позову вмотивоване тим, що позивач внаслідок незаконних процесуальних дій органів досудового розслідування та прокуратури перебувала під слідством та судом 26 місяців та 26 днів, в звязку з чим її було завдано значної моральної шкоди, повязаної з її професійною та соціальною дискредитацією внаслідок кримінального переслідування, яку суд оцінив, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, одночасно погодившись з обґрунтованістю вимог про відшкодування сплаченого на виконання вироку штрафу.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема вказує на недоведеність позивачем факту спричинення моральної шкоди та відсутність доказів, які б доводили незаконність дій Державної казначейської служби, а також посилається на відсутність достатньої правової підстави для стягнення коштів саме з ДКС України як з окремої юридичної особи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, позивач ОСОБА_2 є лікарем за спеціальністю санітарія, гігієна та епідеміологія .

З 02.10.2000 року по 28.08.2015 року вона працювала викладачем в комунальному вищому навчальному закладі 1-го рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» ім. В.І. Литвиненка.

24.04.2015 року до ЄРДР за №0001470 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України за фактом отримання неправомірної вигоди в розмірі 800 грн. викладачем вищевказаного навчального закладу.

27.04.2015 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення та 19.05.2015 року Прокуратурою м. Кременчука скеровано обвинувальний акт до суду.

Згідно вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.12.2015 року, ОСОБА_2 у пред'явленому їй обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.368 КК України виправдано за недоведеністю її вини.

23.03.2016 року Апеляційним судом Полтавської області скасовано вирок місцевого суду від 04.12.2015 року та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України та призначено покарання у виді штрафу 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 4250 гривень у прибуток держави.

Вказані кошти як міра покарання були сплачені ОСОБА_2 згідно квитанції №0.0.538277309.1 від 18.04.2016 року.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2, вказаний вирок апеляційного суду Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016 року було скасовано з призначенням нового апеляційного розгляду.

19.07.2017 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури залишено без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.12.2015 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

З урахуванням наведених обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна тривалість перебування позивача під слідством та судом становила 26 місяців та 26 днів.

Встановивши незаконність процесуальних дій органів досудового розслідування та прокуратури, що призвело до перебування ОСОБА_2 під слідством та судом протягом більш ніж 2 років, місцевий суд на підставі норм ст.ст. 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахування розяснень, викладених в Постанові Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», дійшов висновку про відшкодування шкоди в розмірі 100024,60 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Частинами 2 та 3 ст. 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

Враховуючи загальний строк перебування позивача під слідством та судом протягом 26 місяців та 26 днів, а також взявши до уваги розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи в суді, суд першої інстанції правомірно обрахував завдану позивачу шкоду в сумі 100024,60 грн., що відповідає обставинам справи, глибині та тривалості заподіяних позивачу моральних страждань.

Вказаний висновок ґрунтується на положеннях закону та відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Так, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, вірним є висновок місцевого суду про наявність правової підстави для відшкодування позивачу ОСОБА_2 сплаченого нею в якості міри покарання за обвинувальним вироком штрафу в розмірі 4250 грн., що узгоджується з положеннями п.3 ч. 3 Закону, згідно якого громадянинові відшкодовуються штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які їх регулюють, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог, обрахувавши розмір відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, які є обовязковими при розгляді справ з подібними правовідносинами.

Апеляційна скарга не спростовує висновки суду першої інстанції.

Доводи Державної казначейської служби України, що вона є самостійною юридичною особою та відповідно до законодавства України здійснює лише виконання рішень суду про списання коштів державного бюджету, але самі кошти не підлягають стягненню з Державної казначейської служби України, є помилковими з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, остання відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Покладаючи відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди на державу, суд лише зобов'язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року.

Судді: Обідіна О.І. Прядкіна О.В. Хіль Л.М.