Єдиний унікальний номер судової справи 473/4414/18
Номер провадження 22-ц/812/527/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалу, яка постановлена Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 21 листопада 2018 року, під головуванням судді Ротар М.М., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та переведення прав та обов'язків покупця,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 пред'явив вищевказаний позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 липня 2012 року між ОСОБА_6, як орендодавцем, та ОСОБА_2, як орендарем, у простій письмовій формі укладено договір оренди нежитлового приміщення, площею 68 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 строком на 35 місяців.

Умовами договору передбачено, що у разі неподання сторонами письмового повідомлення про розірвання договору найму за місяць до закінчення дії договору, він є продовженим на той же самий строк та на тих же самих умовах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку в установленому законом порядку прийняла ОСОБА_5 та 01 жовтня 2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вищевказаного нежитлового приміщення.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 належну їй 1/2 частку нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 яка знаходиться в оренді у позивача.

Разом з тим, згідно умов договору оренди від 01 липня 2012 року саме ОСОБА_2, як орендар, має першочергове право на придбання спірного нерухомого майна.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 укладений 09 жовтня 2018 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та перевести на нього права та обов'язки покупця за цим договором. Також просив стягнути на його користь судові витрати.

Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за даним позовом.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення відповідачу ОСОБА_3 обов'язку вчинити дії по розблокуванню (зняття металевого ланцюга) з вхідних дверей у нежитлове приміщення по АДРЕСА_1

В обґрунтування заяви зазначено, що відповідач ОСОБА_3 закрила з внутрішньої сторони приміщення вхідні двері, повісивши на них металевий ланцюг, що позбавляє позивача можливості користуватися орендованим приміщенням та належним йому рухомим майном, яке знаходиться у приміщенні.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 розблокувати двері (зняти металевий ціп) до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 що перебуває в користуванні позивача ОСОБА_2 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01 липня 2012 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та постановити нову, якою у задоволені заяви відмовити.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку не розблокування відповідачем ОСОБА_3 дверей до нежитлового приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1 можуть істотно ускладнитись поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладанням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов'язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред'явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Також, відповідно до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи убачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, щодо якої він просить ухвалити судове рішення, зводиться до визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 укладеного 09 жовтня 2018 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та переведення на нього права та обов'язки покупця за цим договором.

В своїй заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що своїми діями, а саме заблокуванням вхідних дверей до приміщення, відповідач порушує права позивача, як орендаря, користуватися нерухомим майном, а також належним йому рухомим майном, яке знаходиться у приміщенні. Тому позивач просить суд встановити ОСОБА_3 обов'язок вчинити дії по розблокуванню (зняти металевий ланцюг) з вхідних дверей у нежитлове приміщення.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу права володіння та користування спірним нежитловим приміщенням та правомірність його набуття відповідачем ОСОБА_3

Зі змісту заяви про забезпечення позову та пояснень сторін в апеляційній інстанції слідує, що у нежитловому приміщенні знаходиться рухоме майно відповідача, яким останній не має можливості користуватися через вищезазначені дії відповідача ОСОБА_3

Щоб уникнути вищезазначеного, і слід було застосувати у визначеному позивачем обсязі заходи забезпечення позову, оскільки в разі їх незастосування можуть бути порушені права позивача, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Також, на думку колегії суддів, обраний вид забезпечення позову ніяким чином не порушує прав інших учасників процесу. До того ж вищевказаний спосіб забезпечення позову не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача ОСОБА_3

Отже, доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення заяви про забезпечення позову є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки застосований судом вид забезпечення позову не є такими, що порушує права інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала суду постановлена без додержання норм процесуального права.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 22 грудня 2018 року