АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________________________
Справа 06.49/796/62/2018
У Х В А Л А

15 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі судді Кулікової С.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про повернення сплаченого судового збору,

встановив:

рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2017 року у позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», третя особа: Генеральний директор Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» Кривонос ПавлоОлександрович про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

30 жовтня 2017 року на вказане рішення ОСОБА_1 направив до суду апеляційну скаргу, яку ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року залишено без руху з визначенням строку для доплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На виконання вимог зазначеної ухвали, позивач 17 листопада 2017 року подав до апеляційного суду оригінал квитанції про доплату судового збору, тому ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року призначено справу до розгляду.

8 грудня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про повернення надмірно сплаченого судового збору, визначеного ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року.

Заява обґрунтована тим, що вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відноситься до пільгової категорії про стягнення заробітної плати, а відтак судовим збором не оплачується.

Дослідивши матеріали справи вважаю, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем були заявлені дві вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала оплаті у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640 грн. 00 коп., тому ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги було оплачено не у повному обсязі.

Посилання позивача на віднесення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до категорії пільгових не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Так, частиною 1 статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оплата за час вимушеного прогулу є іншим видом виплат, врегульованих Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., який вказує на те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Таким чином, вимога про стягнення оплати за час вимушеного прогулу не є тотожною до вимоги про стягнення заробітної плати, тому не може буди віднесена до категорії пільгових вимог, за подачу яких п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в редакції від 22 травня 2015 року, яка набрала законної сили 1 вересня 2015 року, сплата судового збору не передбачена.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір у більшому розмірі ніж встановлено законом, а відтак заява про повернення надмірно сплаченого судового збору є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суддя

ухвалив:

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення надмірно сплаченого судового збору.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: