Справа № 206/4725/17
Провадження № 2/206/111/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Мороза К.Т.

представників позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2

представника відповідача Раєвського В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання недійсним реєстраційного запису та повернення майна з незаконного володіння, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позиваючись до суду з позовом представник позивача ОСОБА_1 зазначив, що у 2001 році за договором купівлі - продажу ОСОБА_4 (далі - позивач) придбала квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира). 18.07.2016 між нею та ПАТ КБ «Приват Банк»було укладено договір, на виконання умов якого, з урахуванням змін до кредитного договору, остання отримала кредит у розмірі 33 300, 00 дол. США, зі строком виконання до 18.07.2012. В забезпечення виконання основного зобов'язання позивач передала належну їй квартиру за відповідним договором іпотеки. У 2011 за рішенням суду з позивача та поручителів було стягнуто заборгованість, яка виникла за кредитним договором, накладено арешт на майно. Після чого, ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку, де рішенням суду у задоволенні даної позовної заяви було відмовлено. 28.11.2016 приватним нотаріусом Вербою В.М. було здійснено державну реєстрацію права власності та передано квартиру в незаконне володіння ПАТ КБ «Приват Банк». В зв'язку із чим, позивач просила визнати недійсним правочин № 17747879, визнати за позивачем право власності на квартиру та зобов'язати ПАТ КБ «Приват Банк» повернути позивачу квартиру. Підстави для задоволення позовних вимог позивач зазначила наступні. Оскаржувана реєстрація прав на квартиру відбувалась за наявності податкової застави на нерухомому майні, таким чином, позивач вважала, що майно, яке знаходиться під арештом (у податковій заставі) може бути відчужене за згодою обтяжувача, однак, своєї згоди позивач на відповідні дії не давала. Позивач, також, посилалась на ч. 9 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України та відповідні правові позиції Верховного суду України щодо порушення її прав на користування квартирою, ненадання їй іншого постійного житла. Також, позивач зазначила, що відчуження права власності на квартиру відбулось в період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (а.с.3-9). В судовому засіданні представники позивача зазначили, що відсутні докази отримання позивачем поштового повідомлення про отримання повідомлення ПАТ КБ «Приват Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, окрім того, на момент проведення оспорюваної реєстрації була відсутня оцінка майна. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог зі сторони відповідача було подано відзив, який був обґрунтований наступним. 02.04.2014 та 05.08.2016 ПАТ КБ «Приват Банк» було направлено на адресу позивача повідомлення про намір набуття права власності на предмет іпотеки, яке було отримано позивачем. 28.11.2016 за відсутності заперечень зі сторони позивача банк набув права власності на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності. Представником відповідача, також, зазначено про неможливість застосування до спірних правовідносин ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" оскільки іпотечний договір, підписаний позивачем, мав у собі умову щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на нерухоме майно, окрім того, представником відповідача зазначено, що за відсутності заперечень зі сторони позивача, після отримання поштового повідомлення щодо наміру банку набувати право власності на предмет іпотеки, останнє слід вважати відповідним схваленням та/або згодою позивача на вчинення реєстраційних дій. Також, представником відповідача зазначено, що письмове застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, котре міститься в іпотечному договорі, трактується як згода власника, оскільки підпис іпотекодавця в іпотечному договорі є способом його волевиявлення. Окрім того, представником зазначено, що у даному випадку суд повинен керуватись положеннями глави 6 ЖК УРСР, яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду (ст.ст. 150-174 ЖК УРСР), які не містять обмежень щодо розпорядження власником житлом, яке є їх власністю, також не містить обмежень щодо їх виселення у разі звернення стягнення на їхнє майно (а.с.152-157).

В судовому засіданні представник відповідача, вважав, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. оспорювана реєстрація була вчинена у відповідності до чинного законодавства, також пояснив, що оцінка майна є обов'язковим документом під час реєстрації речових прав, а тому, у разі якщо вона була б відсутня, то державним реєстратором було б відмовлено у вчиненні реєстраційних дій.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

08.09.2017 у даній справі відкрито провадження та призначено судове засідання. 07.11.2017 у судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про витребування доказів (нотаріальну справу та реєстраційну справу) (а.с.35-36). Судові засідання призначені на 19.10.2017, 27.11.2017, 13.12.2017 були відкладені в зв'язку із неявкою у судове засідання приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М., ненадання на запит суду копії нотаріальної справи. 27.12.2017 судове засідання було відкладено за заявою представника позивача (а.с.52). 26.01.2018 представником позивача надано відповідь на відзив, згідно змісту якого, крім підстав визначених у позові, останній посилався на життєдіяльність економіки будь-якої держави, про кризовий стан світової системи, про те, що рішенням суду у 2011 році банку було відмовлено у задоволення позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, яке обґрунтоване та законне, не була проведена незалежна аудиторська перевірка фінансового стану по кредитній лінії позивача. Також, наявне посилання на неможливість виселення позивача за відсутності передбаченої законом процедури (109 ЖК УРСР), тобто ненедання іншого жилого приміщення. Представник позивача дійшов висновку, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР (а.с.165-172). Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано пояснення учасників справи. 26.01.2018 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

18.07.2006 між позивачем та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір іпотеки квартири, право власності якої оспорюється. Умовами даного договору, окрім іншого передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу права власності на предмет іпотеки (а.с.9). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 83450292 від 27.03.2017 вбачається, що 28.11.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. зареєстровано право власності на квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк» на підставі договору іпотеки від 18.07.2006, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016, номер запису про право власності 17747879. За змістом даної довідки, також, вбачається, що на момент оспорюваної реєстрації права власності на квартиру перебувала під обтяженням (податковою заставою), обтяжувач - Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська (а.с.18-20). В матеріалах справи, також, наявні дві вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» до позивача про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності (а.с.158-159, 161-162). Як вбачається із копії нотаріальної справи, остання мітить наступні документи: заява про державну реєстрацію, договір іпотеки, квитанція про сплату адміністративного збору, копії паспорту та ідентифікаційного номера представника банку, довіреність на представника, свідоцтво про реєстрацію ПАТ КБ «Приват Банк», статут ПАТ КБ «Приват Банк», витяг з ЄДР, Дозвіл НБУ на здійснення операцій ПАТ КБ «Приват Банк», Банківська ліцензія, свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.57-145).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Під час розгляду справи представником позивача було долучено копію рішення суду від 18.07.2011 у справі № 2-421/11 за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку, де в задоволення позову було відмовлено. Дане рішення представником позивача було долучено як доказ безпідставного звернення КБ «Приват Банк» до ОСОБА_4, де останній вважав його обґрунтованим та мотивованим. Між тим, суд відхиляє даний доказ, з тих підстав, що документ не містить відмітки про набрання чинності ухваленим рішенням та гербової печатки. Окрім того, дане рішення було ухвалене у 2011 році, підставою для відмови було порушення порядку досудового врегулювання (відсутність доказів направлення вимоги боржнику про усунення порушень). Таким чином, поданий доказ не може ні спростувати обставини викладені у позові, ні їх підтвердити, оскільки у даному випадку звернення стягнення відбулось на підставі договору іпотеки та відповідного застереження в ньому.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Позиваючись до суду з позовом, представником позивача було чітко визначено підстави для визнання недійсним правочину № 17747879 (номер запису про право власності). Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з наступного.

V.I. Під час пред'явлення позову представник позивача зазначив, що відчуження права власності на квартиру відбулось в період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що є порушенням відповідного закону. Так, відповідно до пп. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно з пунктом 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином, у даному випадку підлягають доказуванню те, що предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими кредитними установами в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці; відсутність у позичальника або майнового поручителя у власності іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна не повинна перевищувати 140 кв. метрів. На підтвердження зазначених вище обставин представниками позивача не долучено жодного доказу та не зазначено про наявність таких доказів. Таким чином, одні лише посилання у позові на вчинення державної реєстраційної дій під час мораторію не можуть підтвердити розповсюдження ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на квартиру, за таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовної заяви. Окрім того, слід звернути увагу, на той факт, що відповідно до змісту позовної заяви, копії паспорту, договору іпотеки та додатку до нього, довіреності на представника, відповіді на відзив вбачається, що місце реєстрації та проживання позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а відтак, зазначене може свідчити, що квартира не використовується як місце постійного проживання позивача, що є передумовою для віднесення квартири до тих, на які може бути здійснено стягнення (а.с.3, 10, 11-15, 16, 165).

V.I.І. Під час звернення до суду представник позивача посилався на порушення ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України та відповідні правові позиції Верховного суду України щодо порушення прав позивача на користування квартирою, ненадання їй іншого постійного житла. Так, ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР передбачено наступне, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналізуючи зміст вказаних статей, на які посилається представник позивача у своєму позові, необхідно дійти до висновку, що дані норми регулюють порядок виселення осіб, у разі порушення такого питання. В той же час, суд звертає увагу як представника позивача так і представника відповідача, який, також, посилався на необхідність, у даному випадку, керуватись положеннями глави 6 ЖК УРСР, яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду (ст.ст. 150-174 ЖК УРСР), які не містять обмежень щодо розпорядження власником житлом, яке є їх власністю, також не містить обмежень щодо їх виселення у разі звернення стягнення на їхнє майно, що дана цивільна справа порушена у зв'язку із державною реєстрацією права власності на квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк» за відповідним застереження в іпотечному договорі. При цьому, ст.7 Закону України "Про Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Між тим, жодних доказів які б свідчили про фактичне виселення позивача та/або рішення суду про виселення позивача, сторони не надали, таким чином, на сьогодні питання щодо порушення прав позивача з підстав її виселення взагалі відсутнє, тому вказані обставини вочевидь не можуть бути підставою для задоволення позову за таких обставин.

V.I.І.І. Частина 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закону про реєстрацію) передбачає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пункти 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону про реєстрацію встановлюють, що державній реєстрації прав підлягають: право власності, заборона відчуження та арешт нерухомого майна. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 6, ч.1, п.1 ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 вищезазначеного закону державним реєстратором є нотаріус, до повноважень державного реєстратора входить встановлення відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність обтяжень прав на нерухоме майно самостійно, у зв'язку із чим, за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав приймає відповідне рішення. Відповідно до п. п. 5, 9 ч. 1 ст. 2 Закону про реєстрацію: - обтяження це - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору; - реєстраційна дія це - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Закону про реєстрацію встановлено, що у разі наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Зазначена стаття містить, також, перелік підстав за яких наявність обтяження речових прав не може бути підставою для відмови в державній реєстрації, серед яких - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава . Вищезазначене свідчить, що наявність на квартирі обтяження у вигляді податкової застави не є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації за умови наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження. Між тим, жодна із сторін не зазначила та не надала доказ, який би свідчив про згоду контролюючого органу (Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська) на відчуження квартири. Вказаний документ, також, відсутній у матеріалах наданих нотаріусом, другого відповідача за позовом. В зв'язку із чим, суд, також, спростовує посилання представника позивача про можливість відчуження квартири, за наявності податкової застави, за відсутності згоди позивача, оскільки позивач, у даному випадку перебуває у статусі боржника, а тому, у даному випадку погодження мало відбуватись зі сторони органу, який наклав відповідне обтяження - Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська. В той же час, суд приходить до висновку, що вказана вище обставина (відсутність згоди контролюючого органу) не може бути підставою для задоволення позову з огляду на наступне. Частина 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 264 ЦПК України передбачає, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на позовні вимоги представника позивача, останній просить визнати недійсним правочин № 17747879, проте правочин № 17747879 - це номер запису про право власності, який було здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016. Частиною 1 ст. 26 Закону про реєстрацію - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Враховуючи, що позивач та його представники не надали докази скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016 та не порушують таке питання у даному позові, суд не має правових підстав для визнання правочину № 17747879 недійсним, та як наслідок інших вимог позивача пред'явлених у позові. Так, ч. 2 тієї ж статті передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім вищевикладеного, представником позивача, з урахуванням позовної вимоги, а саме визнання правочину (номеру запису) недійсним не зазначено жодної норми, яка передбачала б, у даному випадку, за підстав наведених у позові, можливість визнання такого правочину недійсним. Інших підстав для визнання правочину недійсним, позивачем у позовній заяві не наведено. Посилання представника у відповіді на відзив щодо життєдіяльності економіки будь-якої держави, про кризовий стан світової системи, не проведення незалежної аудиторської перевірки фінансового стану по кредитній лінії позивача, про відсутність оцінки майна під час реєстрації права власності на квартиру, відсутності повідомлень ПАТ КБ «Приват Банк» щодо звернення стягнення на майно не можуть бути предметом для дослідження судом, оскільки представники позивача, та сама позивач, не змінили/не уточнили підстави позову у спосіб передбачений ЦПК України, а тому, самі лише посилання у відповіді на відзив, чи відповідне зауваження заявлене у судовому засіданні не можуть свідчити про зміну підстав позову, а тому розгляд справи відбувався у межах позовних вимог та з урахуванням тих підстав, що були визначені у позові. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Окрім, вищевикладеного необхідно зазначити, що відповідно до пункту 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», дана цивільна справи, провадження у якій було відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, була розглянута за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 10, 11, 24 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4, місце проживання: 49000, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», юридична адреса: вул. Грушевського, Ід, м. Київ, 01001, адреса для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094, ідентифікаційний номер 14360570, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича, адреса: АДРЕСА_3 про визнання недійсним реєстраційного запису та повернення майна з незаконного володіння - відмовити повністю. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 05.02.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак