КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1850/2018 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Приходька К.П., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 17 жовтня 2012 року по 20 березня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 30 липня 2013 року ОСОБА_6 отримав у борг від ОСОБА_5 100000,00 доларів США строком до 14 серпня 2014 року, про що склав відповідну розписку. Вона на отримання такої позики згоди не надавала, про факт отримання чоловіком грошових коштів у борг не знала.

Просила визнати недійсним договір позики на суму 100000,00 доларів США, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і оформлений розпискою від 30 липня 2013 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування зазначала, що суд першої інстанції до правовідносин, що склались між сторонами, безпідставно не застосував ч. 3 ст. 65 СК України, не врахував того, що їй не було відомо про укладення договору позики, згоди на його укладення вона не надавала і об'єктивних підстав для укладення такого договору не існувало.

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу та просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. В обґрунтування зазначає, що спірний договір позики було укладено в присутності дружини ОСОБА_3, кошти були використанні в інтересах сім»ї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві 17 жовтня 2012 року складено відповідний актовий запис №2795, свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с.5).

30 липня 2013 року ОСОБА_6 було взято в борг у ОСОБА_5 100000,00 доларів США на придбання автомобіля Лексус та проведення ремонту у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, у строк до 14 серпня 2014 року (а.с.10).

09 грудня 2014 року ОСОБА_5 було складено нотаріально посвідчену заяву відповідно до змісту якої останній повідомив, що борг у сумі 100000,00 доларів США ОСОБА_6 повернув йому 09 грудня 2014 року в присутності гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_9 (а.с.33).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.6-9).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності та безпідставності.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України (у редакції чинній на момент укладення договору) договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року встановлено, що борг у розмірі 100000,00 доларів США є спільним борговим зобов'язанням сторін - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.75-79).

Посилання апелянта ОСОБА_3 та те, що ОСОБА_6 отримав у позику кошти без її згоди, чим відповідно були порушені її права та інтереси та що суд першої інстанції не застосував ст.. 65 СК України колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюються відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді:

.