ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5049/17 Головуючий суддя І інстанції Шарко О. П.
Провадження № 22-ц/818/306/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 червня 2018 року у складі головуючого судді Шарко О.П. по цивільній справіза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Харківської міської ради, треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Житловий кооператив «Імпульс» про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини,

встановив:

14 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини після смерті після смерті матері ОСОБА_6,померлої 1 грудня 2016 року, та визначити йому додатковий строк протягом одного місяця з дня набрання чинності рішення суду для подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач у справі є його рідним сином, інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням.

Вказав, що він був впевнений, що його покійна мати ОСОБА_6 склала заповіт на свого онука-відповідача ОСОБА_4 Відповідач після похорон бабусі повідомив позивача про те, що перед смертю остання склала заповіт на його імя, і що він має намір піти до нотаріальної контори після проходження лікування в психіатричній лікарні, де він знаходився на лікуванні. Після смерті матері, позивач фактично прийняв у користування вказану квартиру, сплачував за неї комунальні платежі.

Зазначив, що 04.07.2017 року після прибирання квартири АДРЕСА_1, випадково знайшли заповіт матері позивача від 02.07.1996 року, відповідно якого ОСОБА_6І, все своє майно вона заповіла своєму сину позивачу ОСОБА_3, а не своєму онуку ОСОБА_4. В цей же день, 04.07.2017 року, він звернувся до ПН ХМНО ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини, однак, нотаріус видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки пропущений шестимісячний строк на її прийняття.

В цей же день він звернувся до 12-ої ХДНК, де йому повідомили, що його син ОСОБА_7 не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. При таких обставинах, позивач вважав, що він з поважної причини пропустив строк для прийняття спадщини після смерті матері, оскільки взагалі не знав про існування заповіту на його імя.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно зясував обставини справи, які мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

На обґрунтування скарги навів вищевказані доводи позовної заяви і вказав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд не надав належної оцінки тому факту, що про наявність заповіту заявнику стало відомо лише після спливу встановленого законодавством строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вказував на те, що суд проігнорував особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті та вважав необґрунтованим висновок про незастосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 .

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників.

Належним чином повідомлена про судове засідання позивач ОСОБА_3 просив розгляд справи перенести у звязку з хворобою. Оскільки при цьому ніяких доказів на підтвердження не було надано, приймаючи до уваги, що він має двох представників, які також були завчасно, 21.11.2018, повідомлені про судове засідання 17.12.2018, однак не зявилися і про причини своє неявки суду апеляційної інстанції не повідомили, колегія суддів таку поведінку сторони позивача розцінює як зловживання процесуальним правом, спрямовану на розгляд справи поза межі розумних строків (а.с. 172-173, 174)

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 пропустив строк для прийняття спадщини, і додатковий строк не можна надати, оскільки він пропущений не з поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі і має бути посвідчений нотаріусом.

Згідно із ч. 2 с. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Судовим розглядом та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом народження від 22.08.1951 року, виданим Глушковською сільською радою Глушковського району Курської області, актовий запис №94.

1 грудня 2016 року померла його мати, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про № І-ВЛ 568831 від 2 грудня 2016 року, видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області).

Як вбачається з реєстраційного посвідчення від 11.11.1994 року, виданого Харківським міським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_6 на підставі довідки ЖБК «Імпульс» зареєстрована на праві особистої власності квартира АДРЕСА_2.

Відповідно до заповіту, посвідченого 2 липня 1996 року Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 02.07.1996 року, ОСОБА_6 все своє майно на випадок смерті заповіла своєму сину ОСОБА_3.

Постановою Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 04 липня 2017 року, відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно квартиру АДРЕСА_3 після смерті його матері ОСОБА_6, померлої 1 грудня 2016 року, у звязку з тим, що вчинення такої нотаріального округу суперечить законові, оскільки спадщина у встановлений законом спосіб не прийнята протягом строку, встановлено для прийняття спадщини, заяву про прийняття спадщини подано не було і відповідно до чинного законодавства спадкоємцю не може бути видано свідоцтво про право на спадщину без наявності факту прийняття ним спадщини.

Вказав на причину пропуску встановленого строку на звернення із заявою про прийняття спадщини до відповідної нотаріальної контори, що він не знав ані на момент складання заповіту, ані на час смерті матері про існування заповіту на його імя. Позивач вважає, що він пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, а тому йому можливо визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, про існування складеного на його ім'я заповіту, заявнику стало відомо зі знайденого заповіту 04 липня 2017 року, тобто після спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, який закінчився 01 червня 2016 року. Та з огляду, що позивачем незначно був пропущений строк для прийняття спадщини, а саме 1 місяць і три дні.

При вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини необхідно ураховувати свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту сама по собі не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту відповідно до ст. 1272 ЦК України може бути поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, якщо є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У даній справі, на відміну від справи № 6-496цс17, де спадкодавець була бабусею спадкоємця, з якою він разом не мешкав, тобто спадкування відбувалося в порядку пятої черги, ст. 1265 ЦК України, а не першої черги, як це передбачено ст. 1261 ЦК України, з огляду на те, що спадкоємець є сином спадкодавця.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається із договору-замовлення № 520 на організацію та проведення поховання спадкодавця ОСОБА_6, замовником є позивач ОСОБА_3, тобто він знав про смерть своєї матері (а.с. 19). Доводи позову про те, що він був впевнений, що спадкодавець змінила передбачений ст. 1261 ЦК України загальний порядок спадкування за законом шляхом складення заповіту на сина позивача відповідача ОСОБА_4, належними, допустимими і достатніми доказами не доведені.

У даному випадку заповіт спадкодавця, який спадкоємець знайшов після спливу строку на прийняття спадщини, не змінив передбачений ст. 1261 ЦК України загальний порядок спадкування за законом, тому його наявність не має юридичного значення для вирішення питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Тому, за відсутності обєктивних даних про те, що був змінений передбачений законом загальний порядок спадкування після смерті своєї матері, про що спадкоємець вчасно дізнався і поховав спадкодавця, діючи обачливо і розумно, як спадкоємець першої черги, за відсутності перешкод, повинний був завчасно, в межах шестимісячного строку, звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття цієї спадщини.

Доводи скарги, що син позивача відповідач ОСОБА_4В, хворіє на шизофренію не доводить правдивість пояснень позивача про те, що відповідач його обманював про наявність заповіту на своє імя і тому колегія суддів їх відхиляє, за безпідставністю. Показання свідків з цього приводу відповідно до вимог ст. 208 ЦК України щодо обовязкових письмових доказів для доведеності наявності заповіту, також не є належними і допустимими доказами наявності заповіту спадкодавця на імя свого онука відповідача, і тому колегія суддів також відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З огляду на те, що оскаржене рішення суд залишено без змін відсутні передбачені у ч. 13 ст. 141 ЦПК України підстави для перерахунку судового збору.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

ОСОБА_2