Справа № 266/4776/17
Провадження № 2/266/225/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі

головуючого судді Шишиліна О.Г.,

при секретарі Широковій Г.К.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Маріупольський морський торговельний порт» в якому із урахуванням уточнень, просив поновити його на роботі, стягнути заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 15.09.2017 р. по 28.11.2017 р. у розмірі 25584,90 грн., а також інші виплати, які надавались робітникам підприємства за вказаний період, стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн. допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Як на правову підставу позовних вимог посилався на положення ст. 115, 235, 2371 КЗпП України. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває в трудових відносинах з відповідачем на посаді водія (механізатора-докера) з 24.06.2005 року. Відповідачем, розпорядженням від 24.07.2017 року з 28.07.2017 р. та до завершення АТО, на підставі його особистої заяви, узгодженою з начальником йому було надано відпустку без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції. Після чого він виїхав за межі України, та після повернення він вирішив перервати відпустку та написав заяву на підприємство про бажання вийти на роботу з 15.09.2017 р. Проте отримав відмову про переривання відпустки і фактично не допуск до роботи. Після отримання відповіді на його звернення до Департаменту заробітної плати та умов праці Мінсоцполітики, він повторно 20.11.2017 р. звернувся на підприємство із заявою про допуск до роботи з 24.11.2017 р., проте йому було відмовлено, та він не був допущений до роботи і взагалі на територію порту у звязку із блокуванням його пропуску. У звязку із чим, вважає, що посадові особи ДП «ММТП» порушили його Конституційні права на труд, залишили його та його сімю без засобів існування. Моральну шкоду обґрунтовує втратою нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні позивач та представник позивача свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 надав відповідь на відзив відповідача та пояснення до позову в яких зокрема вказав, що відповідач відмовляючи позивачу перервати відпустку без збереження заробітної плати, що йому була надана відповідно до п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» та допустити його до роботи в незаконний спосіб припинив трудові відносини з позивачем та позбавив його всіх соціальних виплат на час знаходження у відпустці, зарахування в стаж, необхідний для нарахування соціальних виплат, зокрема пенсії по старості, позбавив медичної страховки, платежі за яку утримуються відповідачем та перераховуються ним до страхової компанії при виплаті заробітної плати. Тому вважає, що внаслідок незаконної відмови відповідача допустити позивача до роботи на підставі його особистої заяви про переривання відпустки без збереження заробітної плати, трудовий договір, укладений позивачем та відповідачем не дії, тобто є фактичним прихованим звільненням та порушенням конституційного права на працю. З огляду на відсутність іншого ефективного законного способу захисту порушених прав внаслідок незаконного звільнення позивача діє за аналогією закону. З метою захисту порушених прав позивач вибирає спосіб захисту, який трудове законодавство передбачає при незаконному звільненні - поновлення на роботі, по аналогії зі ст. 235 КЗпП зі стягненням заборгованості за час вимушеного прогулу та по аналогії зі ст. 237-1 КЗпП щодо стягнення моральної шкоди, яку обґрунтовує тим, що позбавлення його роботи, позбавляє його можливості піклуватися про своїх дітей, він вимушений запозичувати гроші на життя у своїх друзів. Крім того він захворів і з неврологічним діагнозом потрапив до лікарні, де йому прийшлося лікуватися за рахунок коштів своїх знайомих, оскільки позивач позбавив його медичної страховки. Також просив у разі вибраного неефективного способу захисту порушеного права на підставі ч. 2 ст. 5 ЦПК України визначити суд у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях від 11.12.2017 р. та від 03.01.2018 р., додатково зазначила, що у підприємства не має підстав для відкликання з відпустки позивача наданої йому на період проведення антитерористичної операції, крім того вважає, що позивачем не правильно вибрано спосіб захисту його прав, оскільки норми закону на які посилається позивач стосуються способу захисту особи яку звільнили. На цей час позивача з підприємства не звільнено, трудові відносини тривають, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Сторонами визнано, що вони перебувають у трудових відносинах за трудовим договором.

Матеріалами справи підтверджено, та не заперечується сторонами, що 11.07.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до ДП «ММТП» із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, відповідно до вимог п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» з 28.07.2017 р. (а.с. 9).

На виконання вимог п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпусти» ОСОБА_4 механізатору (водію докеру) комплексної бригади БВМ на підставі розпорядження по особовому складу від 24.07.2017р. №1711/к з 28.07.2017 р. на період проведення антитерористичної операції, надана відпустка без збереження заробітної плати (а.с. 10).

11.09.2017 р. №6949 ОСОБА_4 звернувся до ДП «ММТП» із заявою про переривання відпустки без збереження заробітної плати з 15.09.2017 р. (а.с. 11)

Листом т.в.о. директора ОСОБА_5 від 12.09.17 №01-22/479, який позивач отримав 12.09.2017 р. ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно чинного законодавства, роботодавець позбавлений права самостійно встановлювати тривалість відпустки на період проведення АТО, в тому числі шляхом її переривання. На теперішній час рішення про припинення АТО не ухвалено, у звязку з чим заява про переривання відпустки без збереження заробітної плати не може бути задоволена (а.с. 12).

20.11.2017 р. ОСОБА_1 вдруге звернувся до ДП «ММТП» із заявою про переривання відпустки без збереження заробітної плати та негайного допущення до роботи з 24.11.2017 р., з виплатою йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 15.09.2017 р. по день допущення до роботи з посиланням на ОСОБА_6 соціальної політики України від 31.10.2017 р. №1869/о/102-171284 про надання розяснення на його звернення щодо порядку надання, переривання відпустки до п. 18 с. 1 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» (а.с. 14, 16).

23.11.2017 р. листом начальника СУіМП ОСОБА_7 №413-ок ОСОБА_1 був повідомлений про те, що згідно з наказом Антитерористичного центру при СБУ «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» від 07.10.2014 р. №33/6/а Донецька область з 7 квітня 2014 року визначена як район проведення АТО. Документів, які б засвідчували припинення обставин, згідно з якими визначена тривалість наданої ОСОБА_1 відпустки, Маріупольський порт не має. При цьому роботодавець позбавлений права самостійно встановлювати тривалість відпустки на період проведення АТО. Також, чинним законодавством України взагалі не передбачено переривання відпустки без збереження заробітної плати. Тому його заява про переривання відпустки без збереження заробітної плати від 20.11.2017 р. не може бути задоволена. Лист отримано позивачем 23.11.2017 р. (а.с. 20)

Згідно виписка №9245/1143 з медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення МБ №9 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 15.12.2017 р. по 22.12.2017 р. з діагнозом остеохондроз грудного відділу поз-ка з кореневим больовим синдромом, отримував лікування (а.с. 53).

21.12.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо надання йому відповіді з яких причин не перераховуються кошти за страховим договором добровільного медичного страхування укладеним з СТ «Країна» №УА №155135, страховий платіж за поточний квартал становить 315,00 грн. (а.с. 54, 52).

Згідно довідки про заробітну плату від 29.11.2017 р. №2156 середній заробіток ОСОБА_1 за період з 01.2017 р. по 06.2017 р. складає 11513,41 грн. (а.с. 15).

Таким чином, встановлено, що між сторонами не було припинено трудові відносини в сенсі ст.36 КЗпП України, а позивач перебуває у відпустці без збереження заробітної плати. Отже у відповідача не виникає обовязку нараховувати та виплачувати позивачу заробітну плату відповідно до вимог ст.94 КЗпП України, а значить правові наслідки про несвоєчасну її виплату не підлягають застосуванню.

Що стосується поновлення на роботі за аналогією закону ст.235 КЗпП України, та застосування за ініціативою суду ефективного способу захисту слід зазначити про таке.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.

З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 235 КЗпП України, який полягає у передбаченому п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Із встановлених судом обставин вбачається, що внаслідок застосування ст. 235 КЗпП України можливо лише відновлення становища (незаконно звільненої) особи, яке існувало до її звільнення, тобто шляхом поновлення трудових відносин. Проте суд не зможе припинити дій відповідача, про ненадання робочого місця.

Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Закон не забороняє пред'явити до суду позов із вимогою про поновлення на роботі, тобто фактично відновлення становища, яке існувало до порушення, що є предметом спору, однак, за правилами ст.16 ЦК України, належним способом захисту та поновлення порушеного права на працю позивача є вимога про припинення дій відповідача, які направлені на можливе порушення прав позивача в отриманні доступу до робочого місця, виконання роботи та отримання відповідної винагороди, що передбачено п.3 ч.2 ст.16 ЦК України.

У даному ж випадку, позивач, поставив вимогу про поновлення на роботі, при цьому не будучи звільненим, що у випадку задоволення його позову створювало б ситуацію правової невизначеності для усіх зацікавлених сторін. У контексті позову та підстав, із яких він був пред'явлений, така ситуація вочевидь не вирішує спору та порушує права інших учасників трудових правовідносин.

З урахуванням наведеного та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог про поновлення на роботі, стягнення заборгованості заробітної плати за час вимушеного прогулу, інших виплат, що нараховувались працівникам, оскільки вони не гуртуються на законі, а аналогія застосування вищенаведених положень закону не підлягає застосуванню з підстав неможливості судового захисту прав позивача у обраний ним спосіб. За таких саме обставин відсутні підстави на відшкодування моральної шкоди за ст.2371 КЗпП України.

Суд не застосовує положення ч.2 ст.5 ЦПК України за вищенаведених обставин, оскільки ст.16 ЦК України передбачений інший спосіб захисту який регулює відносини які склалися між сторонами.

Крім того, в судовому засіданні зясовано, що позивач, крім обставин за якими вищенаведена правова оцінка повязує моральну шкоду із тим, що внаслідок припинення відповідачем відрахувань із його заробітної плати він був позбавлений права розрахуватись за лікування за рахунок медичної страховки.

З цього приводу, слід зазначити про таке.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з договору №УА 155135 він укладений між ПАТ «СК «Країна» та позивачем, його предметом є страхування медичних та інших із цим повязаних послуг. П.8.4 договору передбачено розмір страхового платежу, а п.8,5 договору передбачає обовязок саме позивача сплачувати страхові внески. Зазначеним договором не визначено яких небуть обовязків відповідача на виконання страхового договору. В судовому засіданні стороною позивача на вимогу суду не надано доказів, щодо встановлення обовязку відповідачем відраховувати із заробітної плати позивача або іншим чином сплачувати або сприяти такому сплачуванню страхових внесків.(а.с.52-54).

Таким чином, суд приходе до висновку, що вина відповідача у наведених позивачем обставинах завданні йому моральної шкоди не доведена перед судом. Отже з цієї правової підстави в задоволені вимоги позивача слід відмовити.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

Враховуючи, що в задоволені позову позивачу відмовлено повністю, а також, що при подачі позову позивачем не сплачено судовий збір за вимогами про стягнення моральної шкоди передбачений ст. 3, 4 ЗУ «Про судовий збір» в розмирі 640 грн., суд на підставі ст. 141 ЦПК України покладає судові витрати на позивача.

Керуючись ст.2, 13, 81, 258-266 ЦПК України, 231, 232, 235, ст.2371 КЗпП України

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за вимогами про стягнення моральної шкоди в сумі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.01.2018року.

Суддя: Шишилін О. Г.