Справа № 135/335/18
Провадження № 22-ц/801/156/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуСправа № 135/335/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого судді - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, треті особи : ОСОБА_6, Виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області, Міський відділ у справах дітей Ладижинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Патраманського І.О., дата складання повного тексту рішення 24 вересня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулася у суд з позовом до ОСОБА_5, треті особи : ОСОБА_6, Виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області, Міський відділ у справах дітей Ладижинської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_6, з яким ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з 24 червня 1994 року, належить на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою: Вінницька область, місто Ладижин, вулиця Лісова, 6, та земельна ділянка площею 0,0821 га, кадастровий № :07:002:0350, на якій він розташований.

Зазначає, що вона, ОСОБА_6 та їх діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані в даному житловому будинку. Однак, 09 лютого 2018 року їй стало відомо, що 18 січня 2018 року на житловий будинок та земельну ділянка оформлено право власності на приватне підприємство «ЯК І ВІТ», а в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу, продано відповідачу ОСОБА_5, який замінив на вхідних дверях замок, чим вчинив перешкоди їй та малолітньому ОСОБА_4 у користуванні цим будинком.

Виходячи з наведеного, положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних дітей», частини першої статті 405 ЦК України, частини четвертої статті 9, статті 156 ЖК України, ОСОБА_3 просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком № 6 по вул. Лісова у м. Ладижин, шляхом вселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 в житловий будинок.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні житловим будинком № 6 по вул. Лісова в м. Ладижин Вінницької області для ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в житловий будинок № 6 по вул. Лісова в м. Ладижин Вінницької області.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1409 гривень 60 копійок судового збору.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 10 000 гривень витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем незаконно чиняться перешкоди позивачам ОСОБА_3 та малолітньому ОСОБА_4 у користуванні будинком № 6, що по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області, тому наявні підстави для усунення перешкод з боку відповідача ОСОБА_5 для позивача в користуванні житлом, шляхом вселення ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 в зазначений житловий будинок.

Суд також виходив з того, що переоформлення права власності на житловий будинок відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки в будинку була прописана малолітня дитина, а реалізація будинку відбулася без дозволу органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону або відповідного рішення суду, чим було порушено право на житло малолітньої дитини. Окрім того, після переоформлення будинку на ОСОБА_5 у будинку були змінені замки, чим свавільно, без вирішення питання про виселення у правовій площині, було порушено право позивача і малолітньої дитини ОСОБА_4 на користування житловою площею цього будинку.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено відповідача, про розгляд справи, не взято до уваги те, що договір купівлі-продажу від 16 лютого 2018 року є дійсним, ОСОБА_6 та члени його сімї (дружина та син) на момент подачі позову втратили право власності на будинок, будь-яких угод щодо користування будинком новий власник ОСОБА_5 з ними не укладав, тому жодних прав щодо користування будинком без дозволу власника ОСОБА_3 та її малолітній син не мають.

Зазначає, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 20 лютого 2018 року житловий будинок був переданий у володіння та користування ОСОБА_8. Позивачем не надано доказів про вчинення саме відповідачем перешкод позивачу та її сину в користуванні житловим будинком, а також докази, які б підтверджували факт проживання дитини у будинку, тому висновки суду щодо користування будинком неповнолітньою дитиною лише на підставі документів про її реєстрацію спростовуються положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та Виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначають, що позивачі зареєстровані в житловому будинку і в судовому порядку не виселені, а тому мають право звернутися у суд з позовом про усунення перешкод шляхом вселення, адже відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-АМ №251292, виданої Ладижинським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області 24 червня 1994 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 зареєстрували свій шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_6, про що зроблено запис № 86 /т.1 а.с. 25/.

Згідно з листом виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області № 2-16-1987 від 16 червня 2014 року, який направлено заступнику начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ОСОБА_10, відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини від 11 червня 2014 року відмовлено в наданні дозволу на примусову реалізацію житлового будинку № 6 по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області /т.1 а.с. 35/.

Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21631228, виданого 22 січня 2009 року КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» свідчить, що ОСОБА_6 є власником житлового будинку з господарськими будівлями № 6 по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМВ 524307 від 10 січня 2009 року, виданого Другою тростянецькою державною нотаріальною конторою /т.1 а.с. 13-16/.

Відповідно до домової книги № 115 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_3, довідок про реєстрацію місця проживання особи №№ 8688, 8689, 8690 виданих 22 листопада 2017 року, у даному будинку зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4А./т.1 а.с. 9-11, 22-24, 29/.

Відповідно до акту державного виконавця від 22 лютого 2018 року по виконавчому провадженню № 34352020 з виконання виконавчого листа № 211/447/12, виданого Ладижинським міським судом 04 вересня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 50127,40 Євро та 3433,60 грн. судового збору, відповідно до заяви ОСОБА_12 від 15 лютого 2018 року проведені виконавчі дії щодо розшуку та виявлення рухомого майна боржника ОСОБА_13 за адресою: Вінницька область, м. Ладижин, вул. Лісова, 6, про що складено постанову про опис та арешт майна боржника від 22 лютого 2018 року /т.1 а.с. 139-140, 237/.

За результатами електронних торгів, згідно протоколу № 303316 ДП «Сетам» від 13 грудня 2017 року, акту про проведення електронних торгів від 26 грудня 2017 року ВПВР УДВС, власником житлового будинку по вул. Лісова, 6, м. Ладижин, Вінницька області стало Приватне підприємство «ЯК І ВІТ» /т. 1 а.с. 140/.

Відповідно до інформаційної довідки про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 113430195, сформованої 09 лютого 2018 року, власником земельної ділянки № :07:002:0350, площею 0,0821, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житлового будинку, загальною площею 116,3 кв.м. та житловою площею 68,6 кв.м. за адресою: Вінницька обл., м. Ладижин, вул. Лісова є Приватне підприємство «ЯК і ВІТ». Підстава виникнення права власності: свідоцтво № 64 від 18 січня 2018 року, видане приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_14, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39262551 від 18 січня 2018 року /т.1 а.с. 17-20/.

Згідно з інформаційною довідкою про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 116275603, сформованої 05 березня 2018 року, власником земельної ділянки № :07:002:0350, площею 0,0821, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житлового будинку, загальною площею 116,3 кв.м. та житловою площею 68,6 кв.м. за адресою: Вінницька область, м. Ладижин, вул. Лісова є ОСОБА_5. Підстава виникнення права власності: договір купівлі продажу № 159 від 16 лютого 2018 року, виданий приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_14, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39724108 від 16 лютого 2018 року /т.1 а.с. 20-21/.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 13.02.2018 року № 6-07-к-83-1, органом опіки та піклування Ладижинської міської ради дозвіл на продаж житлового будинку № 6, що розташований за адресою : Вінницька область, м. Ладижин, вул. Лісова, в якому зареєстрований та право користування яким має малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, іншій ніж власник особі в період з 01 квітня 2012 року по 18 січня 2018 року, не надавався /т.1 а.с. 36/.

Відповідно до повідомлення ОСОБА_3 від 22 лютого 2018 року на адресу начальника відділу у справах дітей видно, що вона повідомила про факт продажу будинку № 6 по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області Вінницькою службою виконавців, ними було змінено замки, а в будинку залишилися речі її дитини /т.1 а.с. 37/.

Згідно із заявою ОСОБА_3 на адресу начальника ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області від 22 лютого 2018 року вона просила притягнути до відповідальності винних осіб, які восени 2017 року видали сфальшовану довідку про зареєстрованих осіб в будинку № 6 по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області, згідно якої у зазначеному будинку зареєстрований тільки ОСОБА_6 /т.1 а.с. 38/.

Відповідно до акту виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про проведення службового розслідування заступник керуючого справами, начальник відділу організаційної та кадрової роботи ОСОБА_15 організував видачу невідомій особі довідки про склад сімї за № 741 від 06 жовтня 2017 року у звязку з чим був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за допущені грубі порушення норм Конституції України, чинного законодавства України та трудової дисципліни /т.1 а.с. 85-98/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем незаконно чиняться перешкоди ОСОБА_3 та малолітньому ОСОБА_4 у користуванні будинком № 6, що по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області, тому наявні підстави для усунення перешкод з боку ОСОБА_5 для позивача в користуванні житлом, шляхом вселення ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 в зазначений житловий будинок.

Суд також виходив з того, що переоформлення права власності на житловий будинок відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки в будинку була прописана малолітня дитина, а реалізація будинку відбулася без дозволу органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону або відповідного рішення суду, чим було порушено право на житло малолітньої дитини. Окрім того, після переоформлення будинку на ОСОБА_5 у будинку були змінені замки, чим свавільно, без вирішення питання про виселення у правовій площині, було порушено право позивача і малолітньої дитини ОСОБА_4 на користування житловою площею цього будинку.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні будинком та вселення ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 у будинок, з огляду на наступне.

У відповідності до частини першої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Європейський суд з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", у п.п. 41, 42 рішення зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Право на житло є одним з фундаментальних прав людини гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд, при вирішенні спору повязаного з правами на житло, зобовязаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Тлумачення положень чинного законодавства дає можливість колегії суддів стверджувати, що особа може бути позбавлена права на житло чи визнана такою, що втратила право користування конкретним житлом, або виселена лише з підстав передбачених законом за рішенням суду.

Судом встановлено, що у житловому будинку, що розташований за адресою: Вінницька область, місто Ладижин, вулиця Лісова, 6, зареєстровані та проживали ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Продаж будинку та земельної ділянки на електронних торгах 18 січня 2018 року Приватному підприємству «ЯК і ВІТ», та наступний їх продаж 16 лютого 2018 року ОСОБА_5, не має наслідком позбавлення чи втрату права на житло у цьому будинку позивачів у справі, оскільки таких наслідків закон не передбачає.

З обставин справи вбачається, що не існує і рішення суду про позбавлення позивачів чи втрату ними права на житло у спірному будинку, а тому це право є чинним і на сьогодні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_4 мають право на користування житловим будинком, так як зареєстровані в ньому, вони не визнавалися такими, що втратили право користування житлом, їх не виселяли та не скасовували реєстрацію місця проживання у встановленому законом порядку.

Суд встановивши, що діями відповідача ОСОБА_5 позивачам чиняться перешкоди, змінено замки в будинку, дійшов правильного висновку щодо необхідності усунення перешкод в користуванні житловим будинком позивачу та її малолітньому сину шляхом їх вселення до будинку, а тому аргументи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом відхиляються.

ОСОБА_16 Верховного Суду виклала правову позицію у постанові від 31 жовтня 2018 року (справа № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18), відповідно до якої новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців нерухомого майна про його обтяження, чи до стягувача про виконання останнім обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Будинок № 6 по вулиці Лісова у місті Ладижин Вінницької області придбаний ПП «ЯК і ВІТ» при його реалізації державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження будинку у вигляді проживання у ньому її власника разом із членами сім'ї, серед яких є малолітня дитина. Такі ж обтяження існували на момент придбання будинку ОСОБА_5, а тому останній не позбавлений права на судовий захист у спосіб визначений законом у звязку з придбання майна обтяженого правами інших осіб, на що і звертала увагу ОСОБА_16 Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року.

Апеляційний суд також відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо допущення судом порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, з тих підстав, що справа розглянута судом без повідомлення відповідача належним чином про її розгляд.

Зі справи слідує, що суд першої інстанції відповідно до частини шостої статті 187 ЦПК України звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_5

З відповіді УДМС України у Вінницької області слідує, що місце проживання та перебування ОСОБА_5 в базі державної міграційної служби не значиться /т.1 а.с. 56/.

При цьому, судом першої інстанції усі повідомлення про розгляд справи надсилалися ОСОБА_5 за адресою вул. Лісова, 6 м. Ладижин Вінницької області, тобто за адресою будинку власником якого він являється, проте всі судові повістки поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» /т.1 а.с. 56, 181-182/.

Крім цього, місцевим судом здійснювався виклик ОСОБА_5 в судове засідання на 08 травня 2018 року на 10:00 годину /т.1 а.с. 64/, на 04 червня 2018 року на 10:30 годину /т.1 а.с. 155/, на 17 вересня 2018 року на 10:30 годину /т.1 а.с. 187/, через оголошення про виклик на веб-сайті судової влади, що вважається належним повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України.

Не може бути підставою для скасування рішення і аргументи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 є неналежним відповідачем так як за договором найму житлового будинку від 20 лютого 2018 року ним користується наймач ОСОБА_17, який і замінив замки, оскільки саме відповідач ОСОБА_5 є власником будинку, а тому і належним відповідачем у даній справі.

Надана відповідачем копія довідки про склад сімї, видана Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Вінницької області від 06 жовтня 2017 року, згідно якої за адресою вул. Лісова, 6, м. Ладижин зареєстрований лише ОСОБА_18 судом апеляційної інстанції не приймається до уваги, оскільки дана довідка спростовується наданими позивачем та Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Вінницької області доказами, що дана довідка була видана з порушенням вимог законодавства, без зазначення в ній усіх осіб, які зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_4.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для вселення позивача та її малолітнього сина до житлового будинку та ці аргументи спростовуються наданими позивачем доказами щодо місця реєстрації її та малолітнього сина, які судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги при вирішенні спору.

У той же час, заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та встановив обставини, які можуть мати преюдиційний характер в іншій цивільній справі № 135/250/18, а саме те, що переоформлення права власності на житловий будинок відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки в будинку була прописана малолітня дитина, а реалізація будинку відбулася без дозволу органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону або відповідного рішення суду, чим було порушено право на житло малолітньої дитини.

Зазначені обставини, які встановив суд першої інстанції, підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення, оскільки у даній справі предметом спору є усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення, а не визнання недійсними електронних торгів по продажу житлового будинку, при вирішенні якого і мають перевірятись доводи, встановлюватись певні обставини та надаватись відповідна правова оцінка щодо законності продажу будинку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду встановлених судом обставин незаконності реалізації з торгів спірного житлового будинку.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого суду в частині розподілу витрат на правничу допомогу ухвалено з порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Процесуальним законом також визначено критерії для цілей розподілу судових витрат, зокрема розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вказані норми процесуального закону визначають певні критерії, які дають можливість встановити обсяг наданих адвокатом послуг і їх вартість, а також встановлюють обовязок учасника справи надати докази в їх обгрунтування, одним з яких є і детальний опис робіт (наданих послуг).

Разом з тим, суд першої інстанції стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 10000 гривень витрат повязаних з правничою допомогою адвоката, не звернув увагу на те, що позивачем та її представником, всупереч вимог частини 3 ст. 137 ЦПК України, не надано детального опису наданих послуг адвокатом.

Слід звернути також увагу і на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У даній справі, суд позбавлений можливості без детального опису наданих послуг адвокатом, встановити реальність адвокатських витрат та розумність їхнього розміру, а тому правових підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суду першої інстанції не було.

Керуючись статтями 137, 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення встановлені судом першої інстанції обставини про те, що переоформлення права власності на житловий будинок відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки в будинку була прописана малолітня дитина, а реалізація будинку відбулася без дозволу органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону або відповідного рішення суду, чим було порушено право на житло малолітньої дитини.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 10000 гривень витрат повязаних з правничою допомогою адвоката скасувати.

В іншій частині рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий Підпис А.Ю. Зайцев

Судді: Підпис О.С. Панасюк

ОСОБА_19 Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А.Ю. Зайцев