Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 161/18373/15-ц

провадження № 61-14398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради,

представники третьої особи: Андрусік Олена Анатоліївна, Шульган Федір Пилипович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2017 року в складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про зміну місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 21 травня 2012 року шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано. Від спільного подружнього життя сторони мають сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27 січня 2014 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_5 у АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу між сторонами існують неприязні стосунки, у зв'язку із чим існують труднощі у можливості побачень з сином. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2014 року зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди в особистому спілкуванні батька з малолітнім сином та вихованні ним дитини, визначено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_9

19 вересня 2014 року постановою старшого державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 30 травня 2014 року, проте виконавчі дії не були проведені 26 вересня 2014 року, оскільки ОСОБА_5 не дала побачитись з сином, у зв'язку з чим на неї було накладено штраф. У подальшому виконавцем проводилось виконання рішення суду, але відповідач і надалі рішення суду не виконувала, не давала можливості ОСОБА_2 побачитись з сином про що було складено відповідні акти

від 12 грудня 2014 року, 25 вересня 2015 року, 30 жовтня 2015 року,

27 листопада 2015 року.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд змінити визначене з матір'ю місце проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1, та визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2, який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2, передати малолітню дитину ОСОБА_9 для проживання разом із батьком ОСОБА_2, за адресою:

АДРЕСА_2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня

2016 року позов задоволено.

Змінено місце проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з АДРЕСА_1, передавши його батькові ОСОБА_2 з визначенням постійного місця проживання у АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що на підставі частини четвертої статті 159 СК України є підстави для передачі дитини для проживання разом із батьком, оскільки ОСОБА_5 ухиляється від виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2014 року, яким було зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди в особистому спілкуванні ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та вихованні ним дитини, а також визначено ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, апеляційний суд виходив із того, що судом не встановлені і у висновку органу опіки та піклування не зазначено виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю та вважав, що розлучення з матір'ю може вплинути на психологічний стан дитини.

22 лютого 2017 року ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про посилання на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, в якій вказано, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, оскільки вказана декларація не є частиною національного законодавства. Відповідно до діючого законодавства України при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що не було враховано під час розгляду справи апеляційним судом.

10 квітня 2017 року ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до

21 травня 2012 року. Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 разом з матір'ю ОСОБА_5, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1.

Встановлено, що відповідачем чинилися перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини.

19 вересня 2014 року постановою старшого державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 30 травня 2014 року про визначення ОСОБА_2 способу участі у вихованні та спілкуванні з сином, одночасно повідомлено ОСОБА_5 про проведення виконавчих дій.

24 вересня 2014 року ОСОБА_5 отримала рекомендоване повідомлення про проведення виконавчих дій.

Відповідно до акта державного виконавця від 26 вересня 2014 року рішення Луцького міськрайонного суду від 30 травня 2014 року не виконано,

ОСОБА_5 не дала побачитись ОСОБА_2 з сином ОСОБА_9

26 вересня 2014 року на ОСОБА_5 накладено штраф у розмірі 170 грн.

24 жовтня 2014 року повторно накладено штраф у розмірі 340 грн.

Аналогічні акти складено державним виконавцем 12 грудня 2014року,

25 вересня 2015 року, 30 жовтня 2015 року та 27 листопада 2015 року. Побачення батька з дитиною відбулося лише 29 квітня 2016 року.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради

від 22 лютого 2016 року № 15 про зміну місця проживання дитини, орган опіки вважає за доцільне змінити місце проживання малолітнього ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_1, і визначити його за місцем проживання його батька ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 02 березня 2016 року № 147-1 затверджено висновок служби у справах дітей від 22 лютого 2016 року № 15 «Про зміну місця проживання дитини» та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, і за місцем проживання його батька ОСОБА_2

Відповідно до висновку судової психологічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29 грудня 2016 року

№ 3276/3277/3278 на час освідчення ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, виражає прихильність до обох батьків; для забезпечення найсприятливіших умов здорового розвитку, ОСОБА_9 потребує спілкування та виховного впливу обох батьків. ОСОБА_9 психологічно доцільніше проживати з матір'ю ОСОБА_5; відібрання дитини від матері проти його волі стало б інтенсивною психологічною травмою для хлопчика, оскільки у внутрішньому психологічному сприйнятті дитини це насильницька втрата найближчої та найзначимішої людини, втрата захищеності та опори. Такого роду травматизація може мати як віддалені, так і безпосередні наслідки для психіки дитини.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову про зміну місця проживання дитини, суд виходив з приписів принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, та обмежився констатуванням того, що не встановлено під час розгляду справи виняткових обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю. Проте, суди не врахували, що Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року

Таким чином, суд на порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України 2004 року, на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив суттєву неповноту у з'ясуванні обставин справи, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини лише з підстав того, що судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю, не перевірив та не спростував належними доказами доводи ОСОБА_2, не здійснив оцінку середовища проживання дитини, не перевірив, яку роль у житті дитини відіграє батько, для визначення найкращих інтересів цієї дитини, про що 11 липня 2017 року Європейський Суд з прав людини зауважив у рішенні у справі «М.С. проти України».

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 389, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило