АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м. Чернівці Справа №715/1345/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Цуркана В.В., повний текст якого виготовлено 03 жовтня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди в розмірі 224 961 грн., упущеної вигоди в сумі 1 248 048 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди у розмірі 224 961 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму упущеної вигоди у розмірі 1 248 048 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму моральної шкоди завдану внаслідок неправомірних дій у розмірі 10 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне, необґрунтоване та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає оскаржуване

Провадження №22-ц/794/115/18 Категорія 30

рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відносно стягнення матеріальної шкоди в сумі 224 961 грн., завдану виконанням ОСОБА_3 робіт з ремонту та переобладнанню ангару, зазначає, що зазначені роботи проводилися ним задовго до того, як позивачі стали власниками спірного майна, а тому і не було завдано шкоди майну, яке належить їм з 26.02.2014 року.

Упущену вигоду в сумі 1 248 048 грн. вважає необґрунтованою, оскільки розрахунки проведені з використанням невірних вихідних даних, ґрунтуються на аналізі рекламних оголошень, а спеціаліст, який проводив розрахунок, не має повноважень проводити такі дослідження. Крім того, обґрунтування упущеної вигоди договорами оренди від 02.11.2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є нікчемним, оскільки на момент укладення даного договору ОСОБА_4 не являвся власником майна, а від 04.05.2015 року - є безпідставним, оскільки укладаючи даний договір позивачами не було отримано дозвіл органу опіки та піклування на укладення останнього від імені недієздатного ОСОБА_2, що спростовує реальну можливість здати ангар в оренду та отримати будь-яку вигоду.

Зазначає, що судом першої інстанції також неправильно застосовано норми законодавства, яким він керувався при стягненні з ОСОБА_3 10 000 грн. моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.213 ЦПК України (в редакції 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди та упущеної вигоди суд першої інстанції виходив з того, що з 2008 року відповідач ОСОБА_3 користувався приміщенням ангару літ «Б», який розташований АДРЕСА_1 з метою розведення свиней, переробив вказане приміщення, не звільнів його, чим відповідно завдав позивачам матеріальних збитків, в тому числі у вигляді упущеної вигоди, та врахував висновок №203 експертно-будівельного дослідження від 07.03.2017 року, яким було визначено суму не отриманого доходу та відновлювального ремонту ангару.

Задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що діями ОСОБА_3 були допущені порушення права позивачів на використання власності, які змушені були тривалий час у суді відстоювати свої законні права, внаслідок чого їм була завдана моральна шкода, яку суд визначив у розмірі 10 000 грн.

Проте, рішення суду першої інстанції в повному обсязі закону не відповідає.

У позовній заяві заявлена вимога про стягнення з ОСОБА_3 суми не отриманого доходу в розмірі 1 248 048 грн. за період з 01.01.2008 року по 01.09.2016 року, яка підлягала лише частковому задоволенню виходячи з наступних висновків.

Так, рішенням Глибоцького районного суду від 18 червня 2014 року встановлено, що ОСОБА_4 було передано спірний ангар разом із іншим майном тракторної бригади ТОВ «Молодійське» як майновий пай згідно протоколу засідання ліквідаційної комісії від 10 грудня 2004 року, свідоцтва про право власності на майновий пай від 31 травня 2004 року та накладних про передачу майнового паю від 24 грудня 2004 року (а.с.33-36), що в силу ч.3 ст.61 ЦПК України (в редакції 2004 року) доказуванню не підлягає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.16).

На підставі свідоцтв про право на спадщину від 26.02.2014 року спадкоємцями майна померлого за заповітом у розмірі 7/8 часток спадкового майна являється ОСОБА_1 та за законом у розмірі 1/8 частки спадкового майна - ОСОБА_2 (а.с.19-20).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як встановлено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч.1, ч.4 ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Аналіз зазначених норм спростовує законність вимог позивачів про включення до розрахунку упущеної вигоди періоду за договором оренди, який був укладений покійним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 02 листопада 2009 року, оскільки відшкодування передбачених п.2 ч.2 ст.22 ЦК України збитків (упущеної вигоди) є правом особи у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, однак за життя ОСОБА_4 ним не скористався, а таке право не успадковується.

В силу ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1 та 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Зі змісту ч.5 ст.1268 ЦК України право на відшкодування шкоди, пов'язаної із використанням отриманого у спадщину майна, спадкоємець має з часу відкриття спадщини.

Про те, як передбачала ч.2 ст.1299 ЦК України (на час виникнення права на спадкування і яка на підставі закону № 402-VII від 04.07.2013 діяла до 04.08.2013 року), право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Таким чином, з аналізу зазначених норма колегія суддів приходить до висновку, що спадкоємці, які прийняли від спадкодавця в порядку спадкування нерухоме майно, набувають право розпорядження ним шляхом передачі в оренду з моменту державної реєстрації прав на нього, що за обставинами справи відбулося 26.02.2014 року (а.с.17-22). Проте, дії, які свідчать про перешкоди у передачі цього майна в оренду та отримання у зв'язку з цим збитків (упущеної вигоди) були вчинені власниками 04.05.2015 року.

Так, позивачами було укладено договір оренди з ТОВ «Бриналь» 04.05.2015 року із розміром щомісячної орендної плати в сумі 17000 грн., який в подальшому було розірвано внаслідок вчинення перешкод з боку відповідача, через що колегія приходить до висновку, що утрачену вигоду необхідно стягнути за період з 04.05.2015 року по 01.09.2016 року саме з розрахунку залученого позивачами експерта, розмір якої складає додаток 75 837,90 грн. (за період з 04.05.2015 року по 31.12.2015 року) та 105 596,66 грн. (за період з 01.01.2016 року по 01.09.2016 року) й дорівнює 181 434,56 грн., по-скільки розрахунок із упущених 17000 грн./місяць за розірваним договором оренди є більшим від заявленого та матиме наслідки порушення диспозитивності цивільного судочинства.

Що стосується спростувань апелянта розрахунку утраченої вигоди, то колегія суддів відзначає, що позивач наділений правом доводити їх розмір на власний розсуд (в тому числі шляхом власних розрахунків), що спростовує доводи відповідача про неналежність доказу, а укладення договору оренди від імені ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_6 не суперечило закону з наступних підстав.

Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Статтею 71 ЦК України визначено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

У відповідності до пунктів 4.2., 4.4., 4.7. «Правил опіки та піклування» затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України №34/166/131/88 від 26.05.1999 року, опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх. Опікуни при здійсненні прав і виконанні обов'язків підопічних укладають угоди від імені та в інтересах підопічних, діючи як їх законні представники згідно з чинним законодавством. Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов'язань тощо.

Частино 2 ст.793 ЦК України визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Таким чином, договір оренди будівлі або іншої капітальної споруди, укладений письмово строком до 3 років не потребував ні нотаріального посвідчення, ні державної реєстрації, а дії опікуна були направлені на отримання недієздатним власником доходів від належного йому майна без звуження прав на нього, отже не потребувало погодження (дозволу) з органом опіки та піклування.

Відносно стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 224961 грн., то колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За обставинами справи, що встановлено рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 вересня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04 грудня 2013 року, та рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 18 червня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2014 року, ОСОБА_3 у 2008 році здійснив капітальний ремонт орендованого ангара, який використовував для підприємницької діяльності, а саме розведення свиней.

Відповідно до висновку №203 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 07 березня 2017 року експертом Юзвенко Р.В., вбачається, що загальна вартість будівельних матеріалів і робіт, які необхідно витратити на приведення ангару в попередній стан становить 224 961 грн.

Про те, оцінюючи в сукупності докази, суд приходить до висновку, що спадкоємці отримали у спадщину майно після капітального ремонту без пошкоджень його основних елементів та змін цільового призначення або статусу нежитлової будівлі, що спростовує отримання матеріальних збитків.

Як зазначалося вище, за життя спадкодавець не вчиняв дій, що свідчать про відсутність згоди на перепланування або відшкодування завданих у зв'язку з цим збитків, а тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Відносно задоволеної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, яка полягала у порушенні нормального способу життя внаслідок судового захисту, порушення сну, погіршення стану здоров'я, постійних переживаннях, психологічному дискомфорті, то колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції та відзначає наступне.

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Таким чином, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2013 року ОСОБА_2 на підставі ч. 1 ст.39 ЦК України визнано недієздатним, що в сукупному розумінні цієї норми зі змістом ч.1 ст.40 ЦК України з моменту набрання рішенням суду законної сили унеможливлює особою, яка визнана недієздатною, усвідомлювати свої дії та керувати ними до поновлення в таких правах, що виключає отримання моральних страждань від здійснення опікуном захисту його прав та наявність підстав для їх стягнення.

Крім того, заявлена ОСОБА_1 підстава відшкодування моральної шкоди від незаконних дій відповідача, що супроводжувалося порушенням сну, почуттям образи, решта наведеними мотивами, не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, а здійснення захисту від порушеного права не може бути наслідком відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За правилами ст.382 ЦПК України у випадках зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції зазначає новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сума позову при зверненні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду складала 1 573 009 грн., а рішенням апеляційного суду стягнута з ОСОБА_3 сума зменшена до 181 434,56 грн., тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сплачений нею судовий збір в сумі 1119, 36 грн.

Апелянт при подачі скарги сплатив 9 504 грн. за оскарження первинних вимог, тому у відсотковому відношенні від задоволених судом першої інстанції та стягнутих судом апеляційної інстанції сум з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають відшкодуванню судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4 197, 92 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 224 961 грн. та моральної шкоди скасувати та у задоволенні зазначених вимог відмовити.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 упущеної вигоди у розмірі 1 248 048 грн. змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 упущену вигоду у розмірі 181 434,56 грн. (сто вісімдесят одну тисячу чотириста тридцять чотири гривні п'ятдесят шість копійок) з подальшим відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені в суді першої інстанції, у розмірі 1 119,36 грн. (одна тисяча сто дев'ятнадцять гривень тридцять шість копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4 197, 92 грн. (чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень дев'яносто дві копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: А.І. Владичан

В.Ф. Міцней