ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/2127/17 Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н.М.
Провадження № 22-ц/818/382/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: В порядку ЦПК України
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В.,Кіся П.В.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 13 серпня 2018 року в складі судді Бородіної Н.М. за заявою ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи:ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності,

встановив:

10 лютого 2017 року ОСОБА_3, звернувся у суд із позовом до відповідача, ОСОБА_5, 3-ті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просить визнати за ним право власності на нерухоме майно - 15/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що складаються із приміщень визначених на експлікації в технічному паспорті: будинок літ. « А-1», квартира 3, номери приміщень IV, 3-2, 3-3 , за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є власником 13/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, які складається з приміщень ІІІ, 2-2, 2-3 в будинку літ. «А-1». Крім того, з 1980 року він відкрито та добросовісно володіє чужим майно, яке належить відповідачу, а саме: 15/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що складаються із приміщень IV, 3-2, 3-3 в будинку літ. « А-1». Про володіння ним майном відповідача він дізнався у 2016 році.

Відповідач - ОСОБА_5, у судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом у відповідності до положень ЦПК України.

Треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, у судовому засіданні позовні вимоги визнали.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2017р в задоволенні позову було відмовлено. Рішення набуло законної сили.

06 липня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення суду від 05.07.2017р. за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що 02.07.2018 року він дізнався від ОСОБА_7, що вона знайшла у себе копії документів, та згадала що отримувала у БТІ Харкова ці документи перед придбанням своєї частки у домоволодіння та передала вказані документи йому.

Згідно цих документів у 1976 році була спільна заява співвласників вищевказаного домоволодіння до міського БТІ про перерозподіл ідеальних часток, виходячи із фактичного використання, із зазначенням майна, яким кожен із співвласників користується в натурі; звернення начальника Харківського БТІ на ім'я Голови виконкому Київської районної ради депутатів трудящих, в якому зазначені в натурі частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, які знаходяться у кожного із співвласників; рішення №319-8 від 01.09.1976 р. Виконкому Київської районної ради депутатів трудящих про перерозподіл ідеальних часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 у зв'язку зі зміною частин домоволодіння якими співвласники користуються в натурі.

Так в рішенні від 05.07.2017р. суд посилається на те, що суду не було надано доказів виділення співвласникам в натурі їх часток в спірному житловому будинку з надвірними будівлями. Однак знайдені сусідкою ОСОБА_7 документи свідчать, що співвласники домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ще у 1976 році, за спільною домовленістю, що викладена письмово та підписана усіма співвласниками, поділили між собою домоволодіння в натурі, і виходячи саме з цього поділу в натурі Виконкомом Київської районної ради депутатів трудящих був здійснений перерозподіл ідеальних часток.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року у задоволені заяви було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала прийнята внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням і неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Вказав, що предметом позову є визнання права власності за набувальною давністю на 15/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається з приміщень будинок літ. А-1, квартира 3, номери приміщень ІV, 3-2, 3-3. У 1976 році між співвласниками домоволодіння була складена та підписана заява про фактичне користування відособленими приміщеннями будинку. Спір між співвласниками про порядок користування відсутній, жоден із співвласників не претендує на частку про право власності на яку ОСОБА_3 просить визнати. Проте зазначені пояснення були залишені поза увагою суду без будь-якої оцінки з якої причини судом не вказано.

При розгляді справи суд мав застосувати ст. 358 ЦК України, а не ст.364 ЦК України на яку суд послався, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами. Позивач вважає, що у разі звернення з позовом про визнання права власності на частку у майні за набувальною давністю для вирішення спору не має значення чи виділена така частка у натурі.

Відзив на скаргу не надійшов.

У письмових поясненнях третя особа ОСОБА_7 підтвердила, що про існування документів, спільної заяви співвласників, звернення начальника Харківського БТІ на ім'я Голови виконкому Київської районної ради депутатів трудящих та рішення № 319-8 від 01.09.1976р. Виконкому Київської районної ради депутатів трудящих про перерозподіл ідеальних часток домоволодіння - їй стало відомо на початку липня 2018 року. Також вона підтвердила, що на теперішній час усі співвласники домоволодіння повністю дотримуються домовленості користування домоволодіння, яка викладена у заяві співвласників домоволодіння; що ОСОБА_3 більше ніж 10 років добросовісно, відкрито та безперервно користується частиною домоволодіння, стосовно якого заявлені позовні вимоги.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволення заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року за нововиявленими обставинами суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які позивач посилається, не є істотними для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. У заяві викладені обставини не є нововиявленими, а на час розгляду справи заявник знав про них і повідомляв суду, який дав їм відповідну оцінку.

У п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» роз'яснено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини слід відрізняти від нових обставин та нових доказів. Так, новими доказами є фактичні дані, які не були з певних причин досліджені судом при розгляді справи, що є підставою для перегляду цього рішення в апеляційному чи касаційному порядку.

Обставини, які позивач вважає нововиявленими, вже були предметом дослідження судом першої інстанції. Жодних обставин, які б в розумінні ст. 423 ЦПК України були у справі нововиявленими, заявником не наведено.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Обставини, які є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року у задоволені позову відмовлено у зв'язку із недоведеністю позивачем своїх вимог.

14 липня 2017 року ОСОБА_3 була подана апеляційна скарга на рішення Київського районного суду м.Харкова від 05 липня 2017 року, яка ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року була відхилена, а рішення Київського районного суду м.Харкова від 05 липня 2017 року залишено без змін, та якою був роз'яснений порядок касаційного оскарження. Рішення набрало законної сили.

У цьому рішенні судом першої інстанції було зазначено, що до суду не було надано доказів щодо виділення співвласникам в натурі їх часток в спірному житловому будинку з надвірними будівлями (а.с. 67).

Тобто у справі були відсутні докази того, що 13/100 частини, які належать ОСОБА_5 складають приміщення : IV, 3-2, 3-3 в будинку літ. « А-1» по АДРЕСА_1. Внаслідок чого відсутні докази відкритого добросовісно заволодіння ОСОБА_3 майном ОСОБА_5 та відкрите безперервне володіння ним на протязі 10 років.

Згідно до ст. 358 ЦК України:

1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Матеріали справи свідчать про те, що обставини щодо порядку користування часткою, яка належить ОСОБА_5, які позивач вважає нововиявленими, вже були предметом дослідження судом першої інстанції, а надані ним документи є новими доказами, а не нововиявленими обставинами, що надає ОСОБА_3 можливість скористатися правом на звернення до суду з новим позовом.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п.1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод «1. Кожен має право на справедливий ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, ..., який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...»

В п. 42-44рішення ЄвропейськогоСуду зправ людинита основоположнихсвобод усправі «Желтяков проти України» (Заява№ 4994/04) зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридично визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia), №. 69529/01, пп. 27-28, та рішення від 6 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v. Moldova № 2), № 19960/04, п. 46). Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для перегляду рішення Київського районного суду м.Харкова від 05 липня 2017 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Таким чином, обставини, на які посилається ОСОБА_3, не є нововиявленими обставинами у розумінні вимог ст. 423 ЦПК України та не є підставою для перегляду судового рішення.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги про необхідність застосування судом ст. 358 ЦК України, а не ст.364 ЦК України на яку суд послався, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами, і що у разі звернення з позовом про визнання права власності на частку у майні за набувальною давністю для вирішення спору не має значення чи виділена така частка у натурі.

Ці доводи не мають правового значення, оскільки судом не було встановлено наявність нововиявлених обставин, за своїм змістом ці доводи мають характер доводів касаційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду в цілому постановлена з додержанням вимог цивільного матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

П.В.Кісь.