Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 643/2312/16-ц

провадження № 61-779св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - Державна установа «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України»

представник відповідача - Коренєв Микола Михайлович

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова в складі судді Сугачової О. О. від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області в складі суддів Пономаренко Ю. А., Івах А. П., Колтунової А.І. від 11 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» (далі - ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України») про:

визнання протиправними дій ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» щодо відмови у видачі довідки про заробітну плату встановленого зразка за роботу в зоні відчуження у 1986 році;

зобов'язання ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» видати йому довідку про заробітну плату встановленого зразка за роботу в зоні відчуження по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі - ЧАЕС) за період з 10 листопада 1986 року по 29 листопада 1986 року на підставі табеля Поліської Центральної районної лікарні з урахуванням фактично відпрацьованого часу та висновків судово-економічної експертизи від 10 січня 2014 року № 9182.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, має статус інваліда ІІІ групи та перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Київському районі міста Харкова (далі - УПФУ у Київському районі міста Харкова), а тому має право на перерахунок пенсії у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210.

Позивач зазначав, що на підставі наказу Харківського науково-дослідного інституту охорони здоров'я дітей та підлітків ім. Н. К. Крупської від 05 листопада 1986 року № 4-01, він, перебуваючи на посаді лікаря-ендокринолога, з 09 по 30 листопада 1986 року був відряджений до Поліської центральної районної лікарні для обстеження дітей у зоні підвищеної радіації, у зв'язку із чим йому нарахована заробітна плата за період роботи в зоні аварії на ЧАЕС та видано відповідну довідку від 19 березня 2013 року № 274, з якою він звертався до УПФУ у Київському районі міста Харкова із заявою про перерахування пенсії, проте отримав відмову в перерахунку пенсії.

Також позивач указував, що висновком судово-економічної експертизи у справі щодо відповідності розміру його заробітної плати вимогам чинного на той час законодавства щодо оплати роботи у населених пунктах зони відчуження за період з 10 по 29 листопада 1986 року встановлено, що розмір його заробітної плати за період перебування у відряджені не відповідав вимогам діючого на той час законодавства.

Посилаючись на те, що на підставі вказаного висновку він звертався до інституту із заявою про видачу нової довідки форми № 3, проте листом від 22 січня 2016 року № 54 отримав відмову, оскільки у вказаний період відрядження він перебував у смт. Поліське, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 відноситься до зони безумовного відселення, а не до зони відчуження, ОСОБА_1 просив задовольнити позов.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 квітня 2014 року, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до УПФУ в Київському районні міста Харкова про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії згідно довідок ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» від 09 квітня 2013 року № 388 та від 19 березня 2013 року № 274; зобов'язання перерахувати та виплачувати пенсію відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 з 25 червня 2013 року без кінцевої дати перерахунку, був залишений без задоволення, а тому відсутні правові підстави і для задоволення цього позову ОСОБА_1 про зобов'язання ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» видати нову довідку про заробітну плату.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно Переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 1096, смт Поліське Київської області віднесено до зони безумовного (обов'язкового) відселення, а тому ОСОБА_1 працював саме у зоні відселення, а не відчуження, і відповідачем надана довідка, з якої й призначається пенсія позивача, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для визнання дій відповідача протиправними щодо відмови у видачі нової довідки та зобов'язання відповідача видати позивачу нову довідку з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 10 січня 2014 року № 9182.

03 листопада 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не був застосований акт, який повинен був бути застосований, а саме: Постанова Кабінету Міністрів України від 15 листопада 1996 року № 1391, якою затверджено «Перелік місць за межами зони відчуження, де за урядовим завданням у 1986-1987 роках виконувались роботи в особливо шкідливих умовах (за радіаційним фактором), пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи», до яких відносилась, зокрема, й Поліська центральна районна лікарня, у зв'язку із чим позивач вважав, що станом на 1986 рік смт. Поліське прирівнювалось до зони відчуження за радіаційним фактором, хоча і знаходилось за її межами, а особи, які були відряджені до вказаного закладу, отримували статус учасників ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС.

13 грудня 2016 року ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що смт Поліське, на території якого працював позивач, відноситься до зони безумовного (обов'язкового) відселення, а тому позивачу надано довідку про заробітну плату від 22 січня 2016 року № 54 встановленого зразка та розрахунок до неї відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, п. 10 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді лікаря-ендокринолога, а наказом Харківського науково-дослідного інституту охорони здоров'я дітей та підлітків ім. Н. К. Крупської від 05 листопада 1986 року № 4-01 був відряджений у Поліський район Київської області до Поліської центральної районної лікарні з 09 по 30 листопада 1986 року для обстеження дітей у зоні підвищеної радіації.

Згідно з Переліком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106, смт. Поліське Київської області віднесено до зони безумовного (обов'язкового) відселення.

Відповідачем проведено розрахунок заробітної плати ОСОБА_1 за роботу в населених пунктах зони відчуження з 10 по 29 листопада 1986 року з урахуванням коефіцієнту 3, відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР та Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7, з якої і визначається пенсія, про що надані довідки від 09 квітня 2013 № 388 та від 19 березня 2013 року № 274.

Крім того, довідка відповідача від 22 січня 2016 року № 54 була складена також і на підставі особової картки, згідно табелю робочого часу, затвердженого районним педіатром та в. о. головного лікаря Поліської центральної районної лікарні.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що розмір його заробітної плати за період перебування у відрядженні з 10 по 29 листопада 1986 року та виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, обчислений відповідачем, не відповідає вимогам чинного на той час законодавства.

Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, визначено механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтв чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, за яким пенсії по бажанню осіб можуть призначатися, виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків.

Пунктом 10 вказаного Порядку встановлено, що призначення пенсії із заробітної плати, одержаної за роботу за межами зони відчуження, проводиться на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 5 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які працювали з моменту аварії до 01 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов'язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовим завданням. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З огляду на вказане вище у сукупності колегія суддів суду касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем проведено розрахунок заробітної плати позивача відповідно до норм чинного законодавства.

Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 квітня 2014 року, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до УПФУ в Київському районні міста Харкова, третя особа - ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України», про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії згідно довідки від 09 квітня 2013 року № 388 та довідки від 19 березня 2013 року № 274, виданих ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України»; зобов'язання УПФУ в Київському районі міста Харкова визнати довідку, видану ДУ «Інститут охорони здоров'я дітей та підлітків Національної академії медичних наук України» дійсною, перерахувати та виплачувати пенсію відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 з 25 червня 2013 року без кінцевої дати перерахунку, залишений без задоволення у повному обсязі.

При цьому адміністративний суд не прийняв до уваги висновок експертизи від 13 січня 2014 року № 9182, оскільки при його складанні експерт виходив з тих питань, які були поставлені йому на вирішення, а саме згідно яких зазначалось, що ОСОБА_1 працював в населених пунктах зони відчуження за період з 10 по 29 листопада 1986 року та при розрахунку різниці між нарахованою та не донарахованою заробітною платою ОСОБА_1 виходили з розрахунків заробітної подати за роботу в населених пунктах зони відчуження міста Чорнобиль за період з 10 по 29 листопада 1986 року, проте смт. Поліське, на території якого працював позивач, відноситься до зони безумовного (обов'язкового) відселення (а. с. 59 - 63).

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання дій відповідача протиправними щодо відмови у видачі нової довідки та зобов'язання відповідача видати позивачу нову довідку, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи.

Доводи позивача про те, що судами безпідставно не взято до уваги висновок судово-економічної експертизи від 13 січня 2014 року № 9182 не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції зазначеному висновку надано належну оцінку.

Необґрунтованими є й доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій Постанови Кабінету Міністрів України від 15 листопада 1996 року № 1391, якою затверджено «Перелік місць за межами зони відчуження, де за урядовим завданням у 1986-1987 роках виконувались роботи в особливо шкідливих умовах (за радіаційним фактором), пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи», оскільки згідно з Переліком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106, смт. Поліське Київської області віднесено до зони безумовного (обов'язкового) відселення, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 працював саме у зоні відселення, а не відчуження, що підтверджується, зокрема, й Постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 1996 року № 1391, на яку посилається позивач.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Н.О. Антоненко
В.М. Коротун
В.І. Крат
В.П. Курило