ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

м. Харків

Справа № 646/7925/17

Провадження № 22-ц/818/486/18

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2018 року у складі судді Теслікової І.І.

у цивільній справі № 646/7925/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4

про визнання договору недійсним та визнання права власності,-

встановив:

15.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 ХМНО від 14 квітня 2017 року, зареєстрований за № 435; визнати за ним право власності на ? обєкту нерухомого майна трьохкімнатної квартири за адресою м. Харкові, вул. Москалівська ( Жовтневої революції)АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що 23 грудня 1995 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2008 року.

Від шлюбу народжена дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була знайдена померлою 24 квітня 2017 року.

За час перебування у шлюбі подружжям була придбана трьохкімнатна квартира за адресою м. Харкові, вул.. Москалівська ( Жовтневої революції)АДРЕСА_1.

Під час розірвання шлюбу питання щодо поділу майна не розглядалося.

27 жовтня 2017 року йому стало відомо, що квартира була відчужена на підстав договору дарування від 14 квітня 2017 року ОСОБА_6

Даний факт суттєво порушує його права, як власника спільної сумісної власності.

Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 368; 369 ЦК України просить визнати договір дарування недійсним та визнати за ним право власності на ? частину квартири.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не застосовано положення ст. 60 та 70 СК України, щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке придбано за час шлюбу.

Вказує, що справа розглянута без його участі та участі його представника, судом не враховано клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та фактично позбавлено позивача права на ознайомлення з відзивом відповідача.

Також зазначає, що судом встановлено обставини для відмови в позові, які взагалі відповідачами не доводилися та жодних доказів не подавалося.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_7 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що відсутність згоди одного із подружжя не є підставою для визнання договору недійсним, т.я. , укладаючи договір дарування вона діяла добросовісно, вважаючи, що позивач відмовився від права власності на квартиру, і обдарований ОСОБА_6 діяв добросовісно, т.я. не знав і не міг знати , що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Протилежного позивачем не доведено.

Станом на 31 грудня 2012 року спірна квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивачем не доведено факту придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів прав спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що ОСОБА_1 подано позов з пропуском строків позовної давності, т.я. шлюб між подружжям розірвано в листопаді 2008 року.

Також несвоєчасне подання відзиву не може бути підставою для скасування судового рішення.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та витребувано у приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_4 копію нотаріальної справи стосовно договору дарування від 14 квітня 2017 року № 435.

Приватним нотаріусом вимоги ухвали апеляційного суду виконано, матеріали нотаріальної справи надано до суду 08 серпня 2018 року.

Учасники справи в судове засідання не зявилися, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Про поважність причин неявки суд не сповістили. Даних про наявність перешкод для розгляду справи за їх відсутністю матеріали справи не містять.

З огляду на викладене та вимоги ст.ст.371,372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за їх відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 23 грудня 1995 року у Старосалтівській сільській Раді Вовчанського району Харківської області, актовий запис 36, розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2008 року ( а.с. 6; 8).

Факт розірвання шлюбу підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 серія І-ВЛ № 150516 від 18 березня 2014 року ( а.с. 5).

08 липня 2002 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. Зазначена квартира зареєстрована у Комунальному підприємстві «Харківвське міське бюро технічної інвентаризації» на праві власності за ОСОБА_2 , запис в реєстрову книгу за реєстровим номером №17-9-12097 від 15 липня 2002 року.( а.с. 7).

Відповідно до листа Комунальному підприємстві «Харківвське міське бюро технічної інвентаризації» назва «вулиці Жовтневої Революції» змінено на « вулиця Москалівська» на підставі рішення і сессії Харківської міської ради 7 скликання № 12/15 від 20.11.2015 р.( а.с. 63).

З матеріалів нотаріальної справи, вбачається що15 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 579. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_3., що підтверджено свідоцтвом про шлюб серія І-ВЛ № 257450 ( а.с. 159).

Договір дарування квартири від 14 квітня 2017 року укладено між ОСОБА_7 ( Дарувальник) та ОСОБА_3Г.( Обдарований) , та посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 435.(а.с. 154).

Відповідно до договору дарування ОСОБА_7, дружина, безоплатно передала, а ОСОБА_3, чоловік, прийняв у власність квартиру № 14 у будинку готельного типу № 65 по вулиці Москалівській в м. Харкові.

В п.3 договору дарування зазначено, що «Дарувальник» довела до відома «Обдарованого», а «Обдарований» взяв до уваги той факт, що майно, яке є предметом цього договору є особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час його набуття «Дарувальник» не одружена, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, не має.

В заяві ОСОБА_7 від 14 квітня 2017 року на імя ОСОБА_4, приватного нотаріуса ХМНО, стверджено той факт, що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час його набуття «Дарувальник» не одружена, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, не має. Зміст цієї заяви доведено до відома ОСОБА_3 ( а.с. 155).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності, а саме із того, що позивачем не доведено, що спірне майно, яке було придбано під час шлюбу, придбане за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя та судом не встановлено підстав для визнання договору дарування недійсним.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України, цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідачем не доведено, що спірна квартира була придбано за її особисті кошти, не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Судова колегія приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Судовим розглядом встановлено і не оспорюється сторонами, що спірний договір дарування укладено відповідачем за відсутності згоди позивача.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої, третьої - шостої статті 203 ЦК України.

Згідно частини 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок ) у власність.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один ;з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. ч. 13 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Однак, договір дарування квартири № 14 у будинку готельного типу № 65 по вулиці Москалівській в м. Харкові, посвідчений 14 квітня 2017 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, реєстровий № 435,був укладені без згоди позивача. При цьому, в тексті вищевказаного договору зазначено, що ОСОБА_7 ( Дарувальник) неодружена на час набуття права власності на спірну квартиру, що суперечить фактичним обставинам та спростовується матеріалами справи та поясненнями сторін.

Неотримання згоди іншого з подружжя щодо відчуження майна, яке перебуває у спільній частковій власності є порушенням вимог ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України, а тому вказаний правочин є недійсним в силу положень 203, 215 ЦК України.

А тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судова колегія приходить до висновку, що квартира № 14 у будинку готельного типу № 65 по вулиці Москалівській в м. Харкові,була спільною сумісною власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тому, виходячи із рівності часток майна подружжя, кожному з них на праві власності належало по 1/2 частці вказаної квартири.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд першої інстанції порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

З огляду на те, що за ОСОБА_1 визнається право власності на ? частини спірної квартири, то іншу ? частини квартири АДРЕСА_3 (Жовтневої революції) в м. Харкові необхідно залишити у власності ОСОБА_7, що у своїй сукупності відповідатиме принципу правової визначеності та у подальшому забезпечить виконання судового рішення та реєстрацію за кожним із співвласників належної їм частки майна.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє у відповідності до вимог ст.ст.141, 142, 265, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

ОСОБА_1 при звернені до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 640 грн., та за подання апеляційної скарги у розмірі 1920 грн., що підтверджується оригіналами документів, які містяться в матеріалах справи (а.с. 95, а.с.109). Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів на його користь.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 14 квітня 2017 року, зареєстрований за № 435.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_3 ( Жовтневої революції) в м. Харкові.

Іншу ? частини квартири АДРЕСА_3 (Жовтневої революції) в м. Харкові залишити у власності ОСОБА_7.

Стягнути з ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 1280 ( одній тисячі двісті вісімдесят ) грн., з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

ОСОБА_10