Ухвала

Іменем України

05 січня 2018 року

м. Київ

справа № 638/6442/17

провадження № 61-1396 ск 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину.

Свої вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2008 року до 30 жовтня 2014 року. Від шлюбу подружжя мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, надавати матеріальну допомогу у добровільному порядку відмовляється.

З урахуванням віку та здоров'я дитини позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1 777 грн 00 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 777 грн 00 коп. щомісяця з урахуванням індексації, починаючи з 25 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір стягнутих аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 з 1 777 грн до 1 500 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій 13 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні щомісячного розміру аліментів у твердій грошовій сумі, які належить сплачувати відповідачеві на користь позивача, судами попередніх інстанцій не враховано, що обов'язок батьків по утриманню дитини є рівним, разом з цим він може надавати матеріальну допомогу в розмірі 500 грн, а розмір коштів на утримання дитини, про який просила позивач вважає необґрунтованим.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не приймає належної участі в утриманні дочки, тому стягнув з нього аліменти на її утримання, згідно з вимогами закону, врахувавши стан здоров'я дитини, матеріальне становище сторін в розмірі, визначеному позивачем.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача коштів на утримання дочки. Проте врахувавши, що відповідач на час розгляду справи не мав постійного місця роботи та стабільного доходу, потреби дитини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про зменшення розміру аліментів до 1 500 грн.

Частиною другою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України, в редакції на момент ухвалення рішення судом першої інстанції ).

Відповідно до частини першої статті 184 СК України (в редакції на час ухвалення рішення судом першої інстанції), суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з пунктами 1-3, 4 частини першої статті 182 СК України (в редакції на час ухвалення рішення судом першої інстанції), при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що оскільки відповідач не приймає належної участі в утриманні дитини, тому апеляційний суд стягнув з нього аліменти згідно з вимогами закону, навівши обґрунтовано розмір аліментів з урахуванням передбачених ст. 182 СК України обставин.

Пунктом 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України від 18 березня 2004 року було визначено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Аналогічна норма міститься й у пункті 5 частини другої статті 394 ЦПК України, за змістом якої суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Із касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів, а також оскаржуваних судових рішень, не вбачається порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права.

На підставі викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі, якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук