_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-во/520/210/18
УХВАЛА

20.12.2018 року

20.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кирикової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 про виправлення помилки у виконавчому листі, виданому Київським районним судом міста ОСОБА_1 по цивільній справі №520/15149/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду міста ОСОБА_1 з заявою про виправлення помилки у виконавчому листі, виданому Київським районним судом міста ОСОБА_1 по цивільній справі №520/15149/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, в якому просить суд зазначити вірно строк протягом якого можливо предявити виконавчий документ до виконання.

Відповідно до ч.1 ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Виконавчий документ повинен бути точним. Помилки допущені у виконавчому документі, що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який видав виконавчий лист (документ).

Частиною 4 статті 432 ЦПК України передбачено, що про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста ОСОБА_1 за позовом перебувала цивільна справа №520/15149/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

За наслідком розгляду вказаної справи, 30 березня 2018 року Київським районним судом міста ОСОБА_1 ухвалено рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів відмовлено.

19 липня 2018 року постановою апеляційного суду Одеської області заочне рішення Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на повнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини від доходу відповідача щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2018 року.

Вказане рішення суду набрало законної сили з моменту його проголошення, а саме 19 липня 2018 року.

На виконання вказаного рішення суду 13 вересня 2018 року Київським районним судом міста ОСОБА_1 видано стягувачеві ОСОБА_2 виконавчий лист №520/15149/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4, у розмірі ? частки від доходів відповідача щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2018 року.

Одночасно у вказаному листі зазначено, що виконавчий лист може бути предявлений до виконання в строк до 30 червня 2018 року.

Надалі, стягувач з метою виконання вказаного рішення суду, звернулась з відповідною заявою і зазначеним виконавчим листом до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області, однак державним виконавцем 19.09.2018 року було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання, у звязку з пропущеним стягувачем строку для предявлення виконавчого документу до виконання.

З урахуванням викладеного, стягувач була вимушена звернутись до суду з відповідною заявою.

Судом встановлено, що Київським районним судом міста ОСОБА_1 у виданому 13 вересня 2018 року виконавчому листі, зазначено строк подання виконавчого документу до виконання у відповідності до вимог ч.3 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоровя, втрати годувальника тощо може бути предявлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Оскільки платежі за постановою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2018 року на користь заявниці підлягають стягненню в строк до 30 червня 2018 року, то і строк предявлення виконавчого документа був зазначений, саме до цієї дати.

У той же час, суд зазначає, що стягнення платежів аліментів на користь заявниці в строк до 30 червня 2018 року, ухвалений постановою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2018 року, тобто фактично вже після спливу строку предявлення виконавчого документа до виконання, що в свою чергу унеможливлює виконання рішення суду, а також позбавляє стягувача на утримання присуджених на її користь платежів на утримання дитини.

У звязку з чим, суд зазначає, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобовязані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати. Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини девятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня предявлення виконавчого документа до примусового виконання.

Також статті 12 Закону України встановлює загальні правила щодо строки подання виконавчих документів до виконання, а саме частиною 1 передбачено, що виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Аналізуючи вказані норми Закону, суд доходить висновку, що оскільки аліментні платежі у відповідності до СК України можуть бути стягнуті з боржника до повноліття дитини, що в свою чергу може перевищувати строк в три роки, законодавцем передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути предявлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (ч.3 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження»), у той же час, з урахуванням того, що у цій справі, судами ухвалено рішення фактично за період, який вже минув, це не може бути підставою для звільнення боржника від обовязку виконання рішення суду, а тому суд вважає, що у даному випадку підлягають встановленню строки для предявлення виконавчого документу до виконання у відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом одночасно враховується, що згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами. Європейською практикою стабільність судового рішення сприймається як один зі складників принципу правової певності (визначеності). Саме в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності вимагає, щоб судове рішення, в якому певне питання одержало остаточне вирішення, не ставилося під сумнів. Крім того, принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов'язків. До того ж у своїй практиці Суд неодноразово підкреслював потребу в забезпеченні державою умов для реалізації остаточного судового рішення. Право на виконання судового рішення розглядається як складова права на судовий захист.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерела права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Право на справедливий суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обовязкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Обовязковість виконання судових рішень, разом із іншими складовими права на справедливий суд, зокрема, такими як субєктивна неупередженість суду, принцип правової визначеності, заборона втручання законодавця у відправлення правосуддя розглядаються Судом в якості елементів верховенства права (Golder v. The United Kingdom, аpp. no. 4451/70).

На підставі вищевикладеного, оскільки судом достеменно встановлено, що стягувач ОСОБА_2 набула право на стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів в якості аліментів на утримання дитини, на підставі постанови апеляційного суду Одеської області від 19.07.2018, яка підлягає до обовязкового виконання, а виконавче провадження є завершальною стадією цивільного процесу, який закінчується саме виконанням рішення суду, тобто заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, з метою захисту порушених прав заявниці, а також доступу до правосуддя, суд вважає заяву ОСОБА_2 про виправлення помилки у виконавчому листі, виданому Київським районним судом міста ОСОБА_1 по цивільній справі №520/15149/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, а допущену посилку у виконавчому листі№520/15149/17, виданому 13.09.2018 року Київським районним судом міста ОСОБА_1 видано такою, що підлягає обовязковому виправленню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.1 ст.432 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про виправлення помилки у виконавчому листі задовольнити.

Виправити помилку у виконавчому документі виконавчому листі №520/15149/17, винесеному 13 вересня 2018 року Київським районним судом міста ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4, у розмірі ? частки від доходів відповідача щомісячно, починаючи з 08 грудня 2017 року до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2018 року, зазначивши вірно, що: «Виконавчий документ може бути предявлений до виконання протягом трьох років», замість помилкового: «Виконавчий лист може бути предявлений до виконання до 30 червня 2018 року».

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.