Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа №781/52/16

провадження № 61-3009св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2016 року в складі головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Голованя А. М., Кравченко Я. С.,

ВСТАНОВИВ :

В березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (далі − ДП «ДГ «Червоний землероб») із позовом про стягнення боргу за договором позики в розмірі 1 438 127 грн. 4 коп. та судові витрати.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 12 листопада 2013 року між нею та ДП «ДГ «Червоний землероб» було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала відповідачу позику в сумі 419 009 грн 90 коп. строком до 12 грудня 2014 року зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 36 % річних щомісячно не пізніше 12 числа кожного місяця. Додатковим договором від 12 грудня 2014 року № 1 ними було погоджено зміну строку повернення позики, а саме до 1 червня 2015 року. На підтвердження передачі відповідачеві вказаної суми коштів позивач посилалась на банківські квитанції про перерахування коштів на рахунок відповідача. Через невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором виникла заборгованість по сплаті відсотків у сумі 184 876 грн. 82 коп. та пені в сумі 1 253 250 грн. 23 коп.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2015 року в складі судді Бевз О. Ю., позов задоволено. Стягнуто з ДП "ДГ "Червоний землероб" на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 12 листопада 2013 року в сумі 1 438 127 грн 04 коп., з яких 184 876 грн 92 коп. відсотки за користування позикою та 1 253 250 грн 23 коп. пені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики від 12 листопада 2013 року ОСОБА_4 перерахувала на рахунок ДП "ДГ "Червоний землероб" кошти на загальну суму 419 009 грн 90 коп., а ДП "ДГ "Червоний землероб" не виконало взяті на себе зобов'язання та не повернуло борг у встановлені вказаним договором строки, тому примусовому стягненню підлягають заборгованість по відсотках − 184 876 грн. 92 коп. та пеня − 1 253 250 грн 23 коп. у межах заявлених позовних вимог, які були визнані відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не довела, що за договором позики від 12 листопада 2013 року нею було перераховано кошти на рахунок відповідача. Крім того, апеляційний суд указав на те, що заява про визнання позову відповідачем подана ОСОБА_5 як фізичною особою і не містить даних про його повноваження діяти від імені юридичної особи та відтиску печатки юридичної особи ДП «ДГ «Червоний землероб».

У березні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

1 квітня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 січня 2017 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 12 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ДП "ДГ "Червоний землероб" укладено договір позики, за умовами якого позикодавець зобов'язалась надати позичальнику позику, а останній зобов'язався повернути зазначену в договорі суму та сплатити проценти в розмірі та в порядку, встановлених договором.

Згідно пункту 2.1 договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 500 тис. грн, що еквівалентно 60 976 доларів США (за курсом 8,20 грн./дол США).

За цим договором позичальник зобов'язався сплачувати проценти в розмірі 36% річних від суми позики до дня фактичного повернення позики, починаючи з наступного дня після надання позикодавцем позики, щомісяця не пізніше 12 числа кожного календарного місяця за попередній місяць, а позичальник зобов'язався повернути ці кошти у строк до 12 грудня 2014 року готівкою.

Відповідно до пункту 6.1 договору позики за порушення умов договору винна сторона відшкодовує завдані збитки, у тому числі втрачену вигоду, у повному обсязі незалежно від суми нарахованого або сплаченого штрафу та/чи пені у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу, а також пеню у розмірі 5 відсотків від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання, та штраф у розмірі 60 відсотків від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (пункт 6.2 договору).

12 грудня 2014 року сторони уклали додатковий договір, яким передбачили що визначену договором позики суму позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 1 червня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із визнання її позову відповідачем, при цьому в порушення норм процесуального закону не перевірив наявність для того законних підстав, не дослідив надані позивачем докази та не дав їм належну оцінку, не встановив їх належність і достовірність.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів закріплена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16.

Оспорити договір позики з тих підстав, що грошові кошти насправді не одержані або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, відповідно до статті 1051 ЦК України вправі позичальник.

У разі дотримання письмової форми договору оспорювання його за безгрошовістю не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, проте, закон не містить заборони щодо обґрунтування заперечень позичальника іншими належними доказами.

Пунктом 3 спірного договору позики передбачений порядок надання позики.

Відповідно до підпункту 3.1 спірного договору позика надається готівкою в момент підписання договору або шляхом перерахунку на розрахунковий рахунок однією сумою або декількома траншами. При цьому передача позики готівкою засвідчується (підтверджується) розпискою позичальника (підпункт 3.2 договору).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, не усунув допущені районним судом порушення: неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не перевірив належність, допустимість, достовірність наданих позивачем доказів, кожного окремо і у взаємному їх зв'язку у сукупності, без посилань відповідача на безгрошовість договору вдався до перевірки факту передання грошей, їх кількості, тощо, і передчасно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України зазначені обставини є підставою для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2016 року скасувати, направити справу на новий розгляд до апеляційного суду Кіровоградської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило