Справа № 462/5607/17 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/1709/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Цап П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

27.11.2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова про визнання права власності на земельну ділянку 0, 1500 га, по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1966 року проживали та користувалися земельною ділянкою 0, 1500 га, по АДРЕСА_1. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а мати - ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона є власницею будинковолодіння у АДРЕСА_2 в порядку спадкування. Однак, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у неї відсутні, оскільки при житті її батьки не оформили таких. У листопаді 2016 року вона звернулася до відповідача - Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова з заявою про виготовлення документів на земельну ділянку у смт. Рудно, якою користувалися її батьки по вул. АДРЕСА_3, однак остання відмовила їй. Оскільки вона прийняла спадщину після смерті матері, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, понад 15 років відкрито володіє земельною ділянкою, якою користувалися її батьки, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_3 оскаржила ОСОБА_2

Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та є упередженим відносно позивача. Судом не надано об»єктивну оцінку правовідносинам сторін та не враховано докази, подані позивачем на підтвердження її вимог. Крім того, у рішенні суд лише покликається на положення законодавства, яке регулює порядок приватизації та подальшої реєстрації земельної ділянки, однак не вирішує спір по суті позовних вимог та не виконує основного завдання правосуддя - захисту порушеного права ОСОБА_2, закріпленого ст. 344 ЦК України.

Просить скаргу задовольнити та ухвалити нове рішення, яким рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3 скаргу підтримав, покликаючись на доводи, наведені у ній, просив суд скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Представник Рудненської міської ради проти скарги заперечила, просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст.119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 11), спадкоємцем майна ОСОБА_4 (батька позивачки), а саме: житлового будинку АДРЕСА_4 є позивачка ОСОБА_2

Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова № 116 від 03.06.2016 року позивачці надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,0600 га. (а.с.51).

13.06.2016 року ОСОБА_2 звернулася до селищної ради із заявою про внесення змін до п.1 рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова № 116 від 03.06.2016 року, а саме просила вказати площу земельної ділянки згідно поданого нею викопіювання земельної ділянки, що становить 0,1388 га.

Рішенням № 146 від 23.06.2016 року ОСОБА_2 відмовлено у внесенні змін до рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова № 116 від 03.06.2016 року (а.с.49).

26.09.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Рудненської селищної ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, з метою приватизації такої.

Рішенням № 234 від 07.11.2016 року ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0789 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (а.с.50).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку площею 0, 1500 га за набувальною давністю, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, оскільки суперечать чинному законодавству України, зокрема порядку передачі земельних ділянок у власність громадян, передбаченому статтями 116 та 118 Земельного Кодексу України, та що задоволення таких судом може розцінюватися відповідачем - Рудненською селищною радою та іншими правоохоронними органами, як втручання в діяльність органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено питання передачі земельних ділянок у власність чи користування. Крім того, у позивачки відсутні будь-які підтверджуючі документи на земельну ділянку площею 0, 1500 га по АДРЕСА_1, які би свідчили про правомірність користування її батьками чи нею земельною ділянкою у зазначених нею розмірах, а надані позивачем квитанції про сплату земельного податку не можуть підтверджувати площу земельної ділянки. Суд також виходив з того, що позивач не довела порушення її права на приватизацію земельної ділянки з огляду на Рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова № 116 від 03.06.2016 року про надання дозволу ОСОБА_6 на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки розміром 0,06 га по АДРЕСА_1 (а.с.51).

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що така не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті для визнання за ними права власності, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України).

Тобто, ст. 119 ЗК України надає лише право особі на звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування такій особі при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним тоді, коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї права на таку.

Оскільки в даному випадку орган місцевого самоврядування не надав позивачу дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки, наведене є підтвердженням того, що законний власник не визнає факту добросовісності користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю.

При цьому, позивач не порушував питання про набуття права власності на спірну земельну ділянку у порядку, передбаченому статтями 116, 118 ЗК України.

Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного, висловленою в постанові від 11.04.2018 року у справі № 742/2916/15-ц.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.12.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.