УХВАЛА

11.01.2018 року Провадження №2/425/13/18

Справа №425/2455/17

м. Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі головуючого-судді Коваленка Д.С., секретар: Гайворонська І.В., за участю позивача за первісним позовом: ОСОБА_1, його адвоката: ОСОБА_2 (вони ж, відповідач та представник відповідача за зустрічним позовом), відповідача за первісним позовом: ОСОБА_3, її адвоката ОСОБА_4 (вони ж позивач та представник позивача за зустрічним позовом), представника Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області: ОСОБА_5,

розглядаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини та припинення стягнення аліментів, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про відібрання дитини і повернення за попереднім місцем проживання, разом із матір`ю,

в с т а н о в и в :

Разом із зустрічним позовом, ОСОБА_6 заявила клопотання про негайне постановлення рішення про відібрання її дитини, сина: ОСОБА_7 07 вересня 2016 року від ОСОБА_1 (позивача за первісним позовом) та повернення дитини їй, за попереднім місцем проживання, на підставі статі 162 Сімейного кодексу України.

У судовому засіданні ОСОБА_6 та її представник підтримали своє клопотання та просили його задовольнити на тій підставі, що з моменту народження ОСОБА_7, він проживав з матір`ю, але у липні 2017 року ОСОБА_8 викрав дитину та незаконно утримує її в себе, а при її спробі запобігти цьому, він наніс їй тілесні ушкодження. Доказами, що це обґрунтовують є звернення ОСОБА_6 до поліції, наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за нанесення їй тілесних ушкоджень, у якому проводиться досудове розслідування, неможливість забрати дитину у ОСОБА_8 підтверджується висновком інспектора ювенальної превенції відділу поліції.

ОСОБА_8 та його представник заперечували проти заявленого клопотання, вказували на те, що ніякого викрадення дитини ОСОБА_7 він не вчиняв, оскільки від народження дитини проживає із ним, а ОСОБА_6 її покинула. Докази, якими він обґрунтовує свої вимоги підтверджуються тими доказами, що додані до первісної позовної заяви.

Представник третьої особи вважав, що говорити про те, що батько може викрасти дитину, не можна в принципі, і спочатку, краще вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини, а вже потім її передавати, якщо так треба буде зробити.

А суд, вирішуючи заявлене клопотання про негайне відібрання дитини, віком у 16 місяців, і повернення її за попереднім місцем проживання, на основі норм права, з урахуванням аргументів учасників справи, дійшов до такого висновку, виходячи при цьому із наступних мотивів.

Відповідно до положень частини 3 статті 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

А згідно з частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Гарантією захисту прав того з батьків, з яким проживає дитина, при порушенні іншим з батьків досягнутої згоди щодо місця проживання дитини, є унормоване державою у статті 162 Сімейного кодексу України право матері чи батька, з ким проживала дитина, на судовий захист її порушеного права іншим з батьків шляхом предявлення позову до останнього про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Зокрема, в силу положень частини 1 статті 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Отже, суд дійсно має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, але за наявності передбачених цієї нормою умов.

І, використовуючи метод системного тлумачення цієї норми права у взаємозвязку із положеннями частини 1 статті 160 Сімейного кодексу, а також метод „визначення правила поведінки від протилежного суд переконаний у тому, що для негайного постановлення судом рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, першим фактом, який повинен довести позивач, якщо спір з приводу місця проживання дитини виник між двома батьками, це наявність двох батьків у однієї дитини, яка не досягла 10 років; другий: наявність досягнутої між цими батьками згоди щодо місця проживання дитини з одним з них; третім фактом є реальне проживання дитини за цим місцем проживання до його зміни другим з батьків; четвертим фактом є зміна такого місця проживання другим з батьків, без згоди на це того з батьків, з ким проживала дитина.

При цьому не доведення перед судом одного з цих фактів, виключає можливість вирішення судом питання щодо постановлення рішення про негайне відібрання дитини та її повернення за попереднім місцем проживання дитини.

І якщо перший факт сторонами не оспорювався, і суд сприймає його як доведений ОСОБА_6, то другий факт вже є спірним, і кожен з батьків збирається доводи його перед судом, як підставу для задоволення вимог свого позову. Те саме стосується й інших фактів, але положення статей 209-246 глави „Розгляд справи по суті Цивільного процесуального кодексу України передбачають процедуру встановлення тих фактів, на які сторони посилаються, як на підставу для задоволення своїх вимог чи заперечень. І цей порядок передбачає встановлення фактів, на підставі доказів, які подаються сторонами, їх дослідження судом у нарадій кімнаті, і на цій підставі прийняття рішення, що неможливо зробити на стадії розгляду клопотань.

Тому суд вважає, що задоволення клопотання ОСОБА_6 про негайне постановлення рішення про відібрання дитини ОСОБА_7 та повернення його до покинутого місця проживання, задоволенню не підлягає.

Отже, керуючись статтями 1-3,34,43,49,76-83,89,209-246,258-261,268,272,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_3, як позивача за зустрічним позовом, про негайне постановлення рішення про відібрання її дитини, сина: ОСОБА_7 07 вересня 2016 року від ОСОБА_1 (позивача за первісним позовом) та повернення дитини їй, за попереднім місцем проживання відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала, окремо від рішення суду, оскарженню не підлягає.

Суддя - Д.С. Коваленко