АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1294/18Головуючий по 1 інстанції - Мазуренко Ю.В.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області 06 листопада 2017 року (ухвалене в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області 06 листопада 2017 року під головуванням судді Мазуренко Ю.В.) у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вивчивши матеріали справи, Апеляційний суд Черкаської області, -

в с т а н о в и в :

12 січня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідно до договору № б/н від 07 липня 2012 року ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 1 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача на заяві.

Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, в зв'язку з чим, станом на 31 жовтня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 21 270,16 грн., яка складається з:

- 1 598,23 грн. - заборгованість за кредитом;

- 15 182,87 грн. - заборгованість по процентами за користування кредитом;

- 3 000 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- 500 грн. - штраф (фіксована частина);

- 989,06 грн. - штраф (процентна складова).

Оскільки, відповідач добровільно не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість в розмірі 21 270,16 грн. за кредитним договором № б/н від 07 липня 2012 року в примусовому порядку та покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 липня 2012 року у розмірі 21 270 грн. 16 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» витрати по оплаті судового збору в розмірі 1378 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вважав доведеними доводи позивача, які він надав в обгрунтування своїх позовних вимог, всі нарахування заборгованості, надані позивачем, визнані правильні, підстав для зменшення пені та штрафу судом встановлено не було.

Крім того, судом було встановлено, що строк дії картки закінчився в квітні 2016 року, тому підстав для застосування строку позовної давності до пред'явлених вимог суд не вбачав.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 вказала, що ухвалюючи рішення суду, суд не звернув увагу на те, що банк не надав доказу письмового повідомлення позичальника щодо інформації про умови кредитування, в тому числі детального розпису орієнтовної сукупності вартості кредиту на виконання постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, яка на момент укладення кредитного договору вже діяла.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що борг ОСОБА_3 перед банком, як прострочена заборгованість, виник з 07 серпня 2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом в грудні 2016 року. Тому, на думку особи, що подає апеляційну скаргу, позовні вимоги частково виходять за межі позовної давності, оскільки сторони не скористались наданим їм ст. 259 ЦК України правом на її збільшення, а стягненню підлягають вимоги в межах позовної давності окремо за кожним платежем.

Суд першої інстанції помилково погодився із доводами позивача, що строк повернення кредиту відповідає строку дії виданої відповідачці платіжної картки і відліковував строк не по кожному платежу окремо, а від терміну припинення дії цієї картки.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, ОСОБА_3 просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2017 року як незаконне та винести нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2012 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № б/н, за яким отримала кредит в розмірі 1 600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 36 % на рік на загальну суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При укладенні договору, ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

В заяві ОСОБА_3, Умовах та правилах надання банківських послуг визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші.

Картковий рахунок - рахунок фізичної особи, до якої випущена картка (п.п. 1.1.1.90 Умов) та по якому відображаються фінансові операції за допомогою ключів.

За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування.

Таким чином, банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний_ ОПТ пароль.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору вцілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції достовірно встановлено і дану обставину сторони не заперечили, що банк повністю виконав умови договору та надав ОСОБА_3 кредит у розмірі, встановленому договором.

В свою чергу, відповідач по справі не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 взяла на себе за кредитним договором зобов'язання та у встановлені терміни добровільно їх не виконала і кошти позичальнику не повернула.

Ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як «строк дії договору» та «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, що встановлені договором.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами (ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, ОСОБА_3 07 липня 2012 року було змінено кредитний ліміт: 1 600 грн. та у довідці вказано, що строк дії картки 04/16.

Отже, строк дії картки закінчився 30 квітня 2016 року.

Згідно реєстру про направлення позовів до Уманського міськрайонного суду Черкаської області, позовні вимоги до ОСОБА_3 банком було заявлено 10 грудня 2016 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що строк позовної давності при звернені до суду за захистом своїх прав, позивачем дотримано.

При цьому, досліджуючи наданий розрахунок заборгованості, суд першої інстанції не врахував, що він приведений станом на 31 жовтня 2016 року, хоча дія картки закінчилася 30 квітня 2016 року. В цьому випадку, суду першої інстанції необхідно було задовольнити позовні вимоги в межах наявної заборгованості станом саме на момент закінчення строку дії картки, однак він помилково стягнув її в межах заявлених позовних вимог.

Посилання особи, що подає апеляційну скаргу на те, що районний суд неправильно визначився з вирішенням питання щодо строку позовної давності при вирішенні спору, не може бути визнано судом апеляційної інстанції як обгрунтоване, оскільки ОСОБА_3 помилково вважає, що стягненню підлягають вимоги в межах позовної давності окремо за кожним платежем.

За загальним правилом, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицьовій стороні картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. З матеріалів справи вбачається, що термін дії картки відповідача закінчився у квітні 2016 року.

Тому, враховуючи дату звернення банку до суду за захистом своїх прав, районним судом було правильно встановлено, що строк позовної давності позивачем не порушено.

Щодо твердження відповідача про необґрунтованість позовної заяви в частині стягнення неустойки у вигляді пені та штрафів і необхідність їх зменшення, ОСОБА_3 не надано судам доказів наявності істотних обставин, яке мають істотне значення в розумінні ст. 551 ЦК України та дають підстави такого зменшення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості, станом на 30 квітня 2015 року заборгованість складає 14 553,60 грн., а саме: 1 486,08 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 9 498,30 грн. - заборгованість за відсотками, 2 400 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 669,22 грн. (5 % від заявленої суми позову станом на 30 квітня 2016 року) - штраф (процентна складова).

Колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають до часткового задоволення в у вищезазначеному розмірі, яка виникла станом на 30 квітня 2016 року.

Суд першої інстанції правильно встановивши факт порушення відповідачем умов договору та його обов'язок по сплаті заборгованості, не вірно визначив період, за який таку заборгованість потрібно стягнути, тому рішення суду з цих підстав підлягає зміні.

З урахуванням вищевикладених обставин, апеляційний суд вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції не повно дослідив обставини справи, не враховував надані сторонами докази, як в підтвердження так і в заперечення позовних вимог, та прийшов до передчасного висновку про повне задоволення вимог.

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07 липня 2012 року з 21 270 грн. 16 коп. на 14 553 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -