Справа №345/2090/18
Провадження № 2/345/1041/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.08.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі :

головуючої - судді Кардаш О.І.

за участю секретаря судового засідання Заткальницької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду із вищенаведеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.04.2015 року водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1 та рухаючись ділянкою автодороги Н-10 «Стрий-Чернівці», що між м.Калуш та с.Вістова Калуського району вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_5. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_5 від отриманих травм помер на місці події.

12.12.2017 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 подало заяву про виплату страхового відшкодування до МТСБУ. Зміст страхового відшкодування складався з вимоги здійснити виплату витрат на поховання у розмірі 17250,00 грн. та відшкодування на утримання у розмірі 43848,00 грн. Загальна сума страхового відшкодування становила 58464,00 грн. Проте МТСБУ відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування.

Позивач вважає дану відмову необґрунтованою, безпідставною та такою, що грубо порушує її права та права її дітей. Ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування. В даному переліку не зазначена, як підстава для відмови у проведенні регламентної виплати - добровільне відшкодування шкоди водієм джерела підвищеної небезпеки.

Станом на 04.04.2015 року мінімальна заробітна плата становить 1218 грн., таким чином відшкодування на утримання становить 43848,00 грн. витрат на утримання для дітей загиблого, а саме 21924,00 грн. для ОСОБА_3 та 21924,00 грн. для ОСОБА_2 Витрати на встановлення пам'ятника становлять 17250,00 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача 58 464,00 грн. страхового відшкодування.

Відповідач подав до суду відзив на позов (а.с.56), згідно якого зазначає, що підстави, коли МТСБУ здійснює відшкодування шкоди за рахунок коштів фонду захисту потерпілих та за рахунок коштів фонду страхових гарантій передбачені ст.ст. 41.1, 41.2Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте в позовній заяві не зазначено, який з пунктів є підставою для звернення з позовною заявою до МТСБУ про здійснення регламентної виплати. Крім цього в позовній заяві вказується, що ст.37 Закону містить виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Проте, відмовляючи у виплаті, МТСБУ керувалося п.32.1 ст.32 Закону, відповідно до якого МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Оскільки в постанові про закриття кримінального провадження від 29.10.2015 р. вказано, що від ОСОБА_1 поступила заява про те, що вона претензій матеріального та морального характеру до водія ОСОБА_4 не має, завдану матеріальну шкоду відшкодовано. Тому МТСБУ не має правових підстав для здійснення регламентної виплати.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив. Вважає відзив необґрунтованим, оскільки автомобіль НОМЕР_1 не був застрахованим, а тому на підставі ст.41.1 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач зобов'язаний виплатити позивачу страхове відшкодування.

Представник позивача звертає увагу суду на те, що приймаючи рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, МТСБУ керувалось виключно інформацією з постанови про закриття кримінального провадження від 29.10.2015 року, яка підтверджує факт відшкодування ОСОБА_4 матеріальної шкоди. Водночас у постанові не зазначено про факт повного відшкодування ОСОБА_4 шкоди, заподіяної в результаті загибелі ОСОБА_5 та не зазначено суму компенсації. Крім цього, не вказано про відшкодування шкоди дітям загиблого - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Тому представник позивача просить позов задоволити в повному обсязі.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Відповідач в судове засідання не з'явився, проте, як вказувалося вище, подав до суду відзив на позов (а.с.56).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.04.2015 року водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1 та рухаючись ділянкою автодороги Н-10 «Стрий-Чернівці», що між м.Калуш та с.Вістова Калуського району вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_5. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_5 від отриманих травм помер на місці події (а.с. 12-18).

05.04.2015р. вказаний факт внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000085 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою про закриття кримінального провадження від 29.10.2015 року (а.с. 12-18) кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000085 від 05.04.2015р. закрито у зв'язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відсутність складу злочину, наприклад у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням)…»

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, при цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини).

За таких обставин, враховуючи, що саме ОСОБА_4 перебував за кермом автомобіля НОМЕР_1 він несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 цього Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

П. а ст.41.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до виписки з сайту МТСБУ щодо перевірки чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ поліс на транспортний засіб №АТ 2277ВЕ не знайдено (а.с.67).

Деліктне зобов'язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599,1166 ЦК України).

В тексті постанови про закриття кримінального провадження від 29.10.2015 року вказано, що «… У ході досудового слідства від ОСОБА_1 поступила заява про те, що за фактом ДТП , унаслідок якої загинув чоловік ОСОБА_6, претензій матеріального та морального характеру до водія ОСОБА_4 не має, завдану матеріальну шкоду відшкодовано…» (а.с.13). Проте зі змісту даної постанови не можливо встановити, що ОСОБА_4 майнова шкода була відшкодована саме в повному обсязі. Суд звертає увагу, що цивільний позов заявлено вперше, розмір збитків в їх грошову еквіваленті (в тому числі прямого збитку, якого зазнала ОСОБА_1 та її діти) у вказаній постанові про закриття кримінального провадження не встановлено. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що шкода, спричинена внаслідок ДТП ОСОБА_1 та її дітям була відшкодована водієм ОСОБА_4 дійсно в повному обсязі.

Отже, з урахуванням положень п. а ст.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також враховуючи, що шкода, спричинена позивачам внаслідок ДТП, не відшкодована в повному обсязі, вимоги позивача до МТСБУ про стягнення суми страхового відшкодування є підставними.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно із п.27.4 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва

про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на спорудження надгробного пам'ятника витрачено кошти в розмірі 17250,00 грн. (а.с.22).

Суд враховує, що станом на день настання страхового випадку (04.04.2015 року) розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» становив 1218,00 грн. Отже, загальний розмір відшкодування позивачу витрат на поховання та на спорудження нагробного пам'ятника не може перевищувати 14 616,00 грн. (1218,00*12).

Також відповідно до п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке

відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Діти ОСОБА_5: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29) та ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.30) перебували на його утриманні (а.с.20) і внаслідок ДТП втратили годувальника. Отже, з урахуванням норм п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відшкодування на утримання дітей загиблого становить 43848,00 грн. (1218,00 *36), а саме 21924,00 грн. для ОСОБА_3 та 21924,00 грн. для ОСОБА_2 На даний час діти перебувають на утриманні позивача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму страхового відшкодування у розмірі 58464,00 грн. (43848,00 грн. + 14616,00 грн.).

На підставі викладеного, ст.ст. 11, 599, 1166, 1167, 1187, 1201 ЦК України, ст.ст. 3, 27, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 58 464,00 (п'ятдесят вісім тисяч чотириста шістдесят чотири) гривні страхового відшкодування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

СУДДЯ: