АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про оспорювання батьківства, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про оспорювання батьківства, мотивуючи тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 20 грудня 2002 року по 13 березня 2007 року.

Зазначав, що за час перебування у шлюбі в них народилося двоє дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказував, що після розірвання шлюбу з нього стягуються аліменти та що ОСОБА_4 сказала, що батьком її дітей є інший чоловік.

Посилаючись на те, що він не є батьком дітей, що визнано самою ОСОБА_4, а тому просив суд ухвалити рішення, яким виключити з актового запису про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, імя ОСОБА_3 як батька дитини, та виключити з актового запису про народження ОСОБА_6В, ІНФОРМАЦІЯ_2, імя ОСОБА_3 як батька дитини.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обовязки) просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року скасувати та справу направити за підсудністю, або скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення допустився грубих порушень норм матеріального та процесуального права.

25 червня 2018 від відповідача ОСОБА_4 (нині Хоруженко) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона повністю підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних правовідносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Предметом оскарження в даній справі є судове рішення у спорі, категорія якого виключає можливість розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а тому розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 проводиться в порядку загального позовного провадження з викликом осіб які приймають участь у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з передачею справи за підсудністю з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судове не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про оспорювання батьківства.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх повної доведеності та обґрунтованості та взяв до уваги, що відповідач у повному обсязі визнала позовні вимоги.

Колегія суддів не може погодить з таким висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

У частині 1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічні положення містяться у ст.1 ЦПК України (2004 року).

У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У даному випадку вирішуючи спір про виключення відомостей про батька суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Згідно ч.2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01 березня 2013 року, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів, щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (ст.15 ЦПК України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (ст.ст.108-114 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України (у редакції закону, чинному на момент постановлення оскаржуваного рішення), позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання.

Якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред'являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Колегія суддів наголошує на тому, що спір виник з приводу виключення з актових записів відомостей про батька, тобто да даних правовідносин слід було застосовувати правила загальної підсудності.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України (чинна на час розгляду справи судом першої інстанції) заява повертається у випадках, коли справа не підсудна цьому суду.

В порушення зазначених вимог закону, суд першої інстанції відкрив провадження у справі та ухвалив рішення яким позовні вимоги задовольнив.

В той час коли з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач зареєстровані у Петропавлівському районі Дніпропетровської області.

Таким чином, за правилами ч.1 ст.109 ЦПК України (чинними на час розгляду справи судом першої інстанції) дана справа належала за підсудністю Петропавлівського району Дніпропетровської області.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року скасувати, а справу направити на новий розгляд за підсудністю до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до частини 1 статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

За таких підстав, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності щодо територіальної юрисдикції (підсудності).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення і направляє справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю відповідно до вимог частини 1 статті 378 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,378,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року скасувати, справу направити на розгляд за підсудністю до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_7