Провадження № 2/727/418/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24 січня 2018 року. Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді - Семенка О.В.

при секретарі - Гончарук Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Чернівецького відділу Управління ДМС у Чернівецької області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2017 року, позивачка ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, Чернівецького відділу Управління ДМС у Чернівецької області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації.

В позові посилається на те, що вона є власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, загальною площею 151,2 кв.м., в тому числі житловою площею 58,8 кв.м., по АДРЕСА_1, який належить їй на праві приватної власності відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., 13 грудня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 6172.

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 15.01.2008 року.

У вищевказаному будинку зареєстрований її син - ОСОБА_2 Однак, відповідач не проживає у вказаному будинку протягом тривалого часу, не сплачує комунальні платежі, особистих речей відповідача в будинку немає. Фактично відповідач увесь час проживав разом з своєю дружиною у с. Лужани, Кіцманського району, Чернівецької області.

У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у зазначеному будинку, однак залишається там зареєстрований, вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що погіршує її матеріальне становище, тому вона змушена звернутися з вказаним позовом до суду.

Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, чим порушує її право користування та розпорядження своєю власністю.

За таких обставин та враховуючи те, що відповідач не проживає у вказаному будинку понад встановлений строк без поважних причин, а саме більше одного року вважаю, що позов про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання гр. ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування будинком та зняття його з реєстрації підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю - житловим будинком з належними до нього будівлями та спорудами, загальною площею 151,2 кв.м., в тому числі житловою площею 58,8 кв.м., по АДРЕСА_1, який належить їй на праві приватної власності, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком.

В судове засідання позивачка не з'явилась, проте від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, просила позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, однак відомостей про поважність причини неявки суду не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги частково обґрунтовані і підлягають до частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межахзаявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, загальною площею 151,2 кв.м., в тому числі житловою площею 58,8 кв.м., по АДРЕСА_1, відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., 13 грудня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 6172 (а.с.5).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 15.01.2008 року (а.с.6).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Тобто позивач вправі самостійно вирішувати питання взяття на реєстрацію та зняття з реєстрації фізичних осіб у житловому приміщенні, користуватися житлом, яке належить на праві приватної власності.

Відповідно до довідки від 12.10.2017 року виданною КЖРЕП № 5 у вищевказаному будинку зареєстрований син позивачки - ОСОБА_2 (а.с.7).

Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідач не проживає у вказаному будинку протягом тривалого часу, не сплачує комунальні платежі, особистих речей відповідача в будинку немає. Фактично відповідач увесь час проживав разом з своєю дружиною у с. Лужани, Кіцманського району, Чернівецької області. Факт не проживання відповідача у спірному будинку підтверджується актом за №514 від 17 листопада 2017 року, виданим КЖРЕП №5, відповідно до даного якого, відповідач ОСОБА_2, 1975 року народження, у будинку АДРЕСА_1 не проживає з 2000 року по даний час (а.с.8).

У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у зазначеному будинку, однак залишається там зареєстрований, позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що погіршує її матеріальне становище. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, чим порушує право позивача користування та розпорядження своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Так, у відповідності зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

З постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно зазначених норм закону, враховуючи те, що відповідач фактично, у спірному будинку не проживає з 2000 року, тобто понад рік, без поважних причин, а у позивача виникають проблеми з сумами надмірно сплачених комунальних послуг і дані обставини наносять позивачу значних фінансових втрат, створюють перешкоди в користуванні власністю, то суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивачки на користування та розпорядженням своїм майном, шляхом визнання відповідача такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

Що стосується позовних вимог позивачки про зняття відповідача з реєстраційного обліку слід зазначити наступне.

Так, на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі Наказу МВС України від 22.11.2012 №1077 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 було затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів.

Згідно п. 1.3 зазначеного вище Порядку реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів.

Відповідно до п. 3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі зазначеного вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи як зазначено вище відноситься виключно до компетенції ДМС України, її відділів та територіальних підрозділів.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору належить стягнути з відповідача на користь позивачки.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 317, 379, 391, 391, 405 ЦК України, ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 19, 89, 95, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_1), такими, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог, а саме: щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку - відмовити.

Роз'яснити позивачу, що для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів він може звернутись до компетентного органу управління, відділу (секторами) Державної міграційної служби України (ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) із рішенням суду, яке набрало законної сили.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_1), судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

СУДДЯ Семенко О.В.