Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 522/2057/16-ц

провадження № 61-2466св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року у складі судді: Ільченко Н. А., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року у складі суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Процик М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання членом сім'ї наймача, визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі ордеру від 09 січня 1979 року № 2245 в квартирі АДРЕСА_1 проживали його дід ОСОБА_2 та баба ОСОБА_3

Після смерті діда ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 році, він за згодою баби, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року проживав в квартирі, з власних коштів сплачував витрати на комунальні послуги, придбання предметів побуту.

Позивач просив: визнати його членом сім'ї колишнього наймача квартири під АДРЕСА_2 ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою під АДРЕСА_2; зобов'язати відповідача укласти з ним договір житлового найму на квартиру під АДРЕСА_2 .

Рішенням Приморського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що: позивачем не надані докази постійного проживання і ведення спільного господарства разом з померлою ОСОБА_3; позивач є одруженим, має самостійну сім'ю та одночасно не може бути визнаний членом іншої сім'ї; позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

У жовтні 2016 року позивач подав касаційну скаргу в якій просить оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи не врахували те, що: в період з лютого-березня 2014 року до квітня 2014 року періодично проживав у своєї бабусі ОСОБА_3 за вказаною адресою, оскільки остання була хворою людиною та потребувала стороннього догляду, та в цей період часу з власних коштів позивач сплачував витрати на комунальні послуги, придбання предметів побуту та харчування, а в квітні 2014 року був призваний по мобілізації до Державної прикордонної служби України та 18 березня 2015 року був звільнений в запас, після чого став проживати разом зі своєю дружиною у її батьків; позивач набув статусу члена сім'ї, а відсутність прописки не може бути підставою для відмови в задоволені позову; суди керувались припущеннями.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Суди встановили, що 09 січня 1979 року виконкомом Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_3 був виданий ордер № 2245 серії ЖР на право зайняття одної кімнати площею 11,31 в квартирі під АДРЕСА_1 сім'ї складом з трьох осіб, а саме: ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_5, який є батьком позивача ОСОБА_1

28 червня 2015 року помер ОСОБА_2, та у вказаній квартирі залишилася проживати ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Суди встановили, що квартира під АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, та з 1979 року в цій квартирі постійно проживали і були зареєстровані ОСОБА_3 і ОСОБА_2, які є бабою і дідом позивача.

Суди встановили, що позивач є одруженим і має самостійну сім'ю. Позивач постійно з 2007 року проживає в квартирі АДРЕСА_3 яка належить його матері та сестрі. В квартирі під АДРЕСА_1 ніхто не проживає.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що позивачем не надані докази того, що позивач постійно проживав разом з померлою ОСОБА_3 і вів з нею спільне господарство.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що позивачем не доведено факту набуття права на користування спірним жилим приміщенням, і відмовили у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат