Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 219/8905/16-ц

провадження № 61-8969зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

розглянувши без повідомлення та виклику учасників справи заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмуті Донецької областіпро перегляд рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, ухвали апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмуті Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов?язків внаслідок виробничої травми,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04 вересня 1996 року по 11 листопада 2004 року перебував у трудових правовідносинах з публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат»). 24 квітня 2004 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого він отримав трудове каліцтво. Висновком МСЕК ОСОБА_2 встановлено 80 % стійкої втрати працездатності та II групу інвалідності, у зв'язку з трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві. Позивач вказував, що за станом здоров'я його звільнили з роботи, він постійно відчуває нестерпний біль, постійно змушений проходити лікування, немає можливості вести повноцінне сімейне та особисте життя, а тому вважає, що йому завдано моральної шкоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив стягнути з відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську Донецької області (далі - Відділення Фонду) 100 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську Донецької області на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою здоров'я на виробництві, 25 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціально страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську Донецької області відхилено. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

У липні 2017 року Фонд звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року з передбаченої пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV).

На підтвердження зазначеної підстави Відділення Фонд додає ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, ухвалу Верховного Суду України від 30 травня 2017 року в яких, на думку заявника, по-іншому застосована зазначена норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано справу з Артемівського міськрайонного суду Донецької області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року справу призначено до розгляду на засіданні колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

У поданій до Верховного Суду України заяві Відділення Фонд просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року та рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Суди встановили, що ОСОБА_2 перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 04 вересня 1996 року по 11 листопада 2004 року.

24 квітня 2004 року під час виконання трудових обов'язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав трудове каліцтво.

Згідно з актом № 2 форми Н-1 про нещасний випадок від 28 квітня 2004 року під час виконання 24 квітня 2004 року трудового обов'язку на підприємстві - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» ОСОБА_2 було травмовано.

Висновком МСЕК від 11 листопада 2004 року ОСОБА_2 вперше встановлено 80 % втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом та II група інвалідності.

Висновками МСЕК від 14 листопада 2005 року, від 13 листопада 2007 року ОСОБА_2 підтверджено 75 % втрати професійної працездатності з тих же підстав та ІІ група інвалідності.

Висновками МСЕК від 19 жовтня 2009 року, від 31 жовтня 2011 року, від 11 листопада 2013 року, від 10 листопада 2014 року ОСОБА_2 підтверджено 80 % втрати професійної працездатності з тих же підстав та ІІ група інвалідності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний та касаційний суд, , що посилаючись на статті 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», виходив з того, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача до 01 січня 2006 року внаслідок ушкодження здоров'я у зв'язку з виконанням трудових обов'язків позивач став інвалідом II групи та втратив 80 % свої працездатності, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, а також порушення нормальної життєдіяльності. Ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює ОСОБА_2 фізичні і моральні страждання, обмежує його можливість вести звичний спосіб життя. Встановивши, що актом огляду МСЕК ОСОБА_2 було встановлено ступінь стійкої втрати професійної працездатності , тому дійшов висновку, що відповідальність за відшкодування моральної шкоди покладається на Фонд.

Разом з тим, у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року) обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 22 жовтня 2015 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, то він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту його прийняття і до внесення змін Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»; нормативно-правовий акт № 717-V від 23 лютого 2007 року Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 «Про Державний бюджет України на 2006 рік; нормативно-правовий акт № 3235-I року» статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 правовий акт № 489-V від 19 грудня 2006 року статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм 23 вересня 1999 року Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, та виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплату за моральну шкоду.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV викладено у новій редакції, в тому числі змінено назву вказаного Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року Закону» на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон у новій редакції з назвою «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року, статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16 січня 2003 року Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У справі, яка переглядається, суди виходили з того, що частина восьмастатті 36 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-III, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, не застосовується до спірних правовідносин, оскільки згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» нормативно-правовий акт № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судами встановлено, що з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_2 звернувся у вересні 2016 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон України «Про обов'язкове державне соціальне страхування», нормативно-правовий акт № 1105-ХIV від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-ХIV.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Фонду, не взявши до уваги, що ОСОБА_2 звернувся до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України, (чинної на час подання заяви про перегляд) ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмуті Донецької області задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Бахмуті Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов?язків внаслідок виробничої травми відмовити.

Постанова є остаточною і може бути переглянута лише з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило