Справа № 361/7518/16-ц Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/1732/18 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 47 02.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Суханової Є.М., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Тетяна Борисівна, про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності на частину нерухомого та рухомого майна, а також визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, у якому, із урахуванням уточнень, просила: визначити за нею 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 визначити за нею 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 25/2015, реєстровий номер 1998, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. 05 жовтня 2016 року на ім'я ОСОБА_2 у частині 1/2 частки на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 визнати за нею право власності на 1/2 частку на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 й 1/2 частку на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що є об'єктами права спільної сумісної власності; стягнути із відповідача на її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у період з 15 листопада 1986 року по 11 листопада 2008 року позивач та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6 За час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_5 придбано у власність автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та у 2006-2008 роках збудовано садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. Після розірвання шлюбу спорів щодо розподілу спільного майна між подружжям не виникало. У березні 2010 року ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина до належного йому майна у тому числі, що є об'єктом права спільної сумісної власності, а саме спірні автомобіль та садовий будинок. 05 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про права на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із вищевказаного садового будинку та 1/2 частки автомобіля. Позивач вважає, що відповідач не має права на 1/2 частку садового будинку, так як вказане нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 й ОСОБА_5 З підстав відновлення порушеного майнового права у заявлений спосіб, позивач змушена була звернутися до суду.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано садовий будинок (літ.«А1», загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., літ.«Б» альтанка, літ.«В» сарай, літ.«К» колонка, літ.«N» огорожа) за адресою: АДРЕСА_2 спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_5 й ОСОБА_3.

Здійснено поділ садового будинку (літ.«А1», загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., літ.«Б» альтанка, літ.«В» сарай, літ.«К» колонка, літ.«N» огорожа) за адресою: АДРЕСА_2.

Визначено частку ОСОБА_3 в садовому будинку (літ.«А1», загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., літ.«Б» альтанка, літ.«В» сарай, літ.«К» колонка, літ.«N» огорожа) за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 1/2 частини цього нерухомого майна та визнати за нею на цю частку право власності.

Визначено, що частка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в садовому будинку (літ.«А1», загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., літ.«Б» альтанка, літ.«В» сарай, літ.«К» колонка, літ.«N» огорожа) за адресою: АДРЕСА_2 становила - 1/2 частину цього нерухомого майна.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 жовтня 2016 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. й зареєстроване у реєстрі за № 1998 на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила в цій частині рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 також не погодившись з рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 15 листопада 1986 року у Палаці реєстрації шлюбів і новонароджених міста Києва зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 й ОСОБА_3, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб. Від спільного подружнього життя у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6

11 листопада 2008 року шлюб між ОСОБА_5 й ОСОБА_3 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2, видане повторно 13 вересня 2016 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Відповідно до свідоцтва про шлюб 11 березня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 й ОСОБА_2

Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5

Зі спадкової справи № 25/2015 померлого ОСОБА_5, встановлено, що 11 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. із заявою про прийняття спадщини. При житті 26 грудня 2013 року ОСОБА_5 складено заповіт на користь ОСОБА_2

05 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б., на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2

Одночасно 05 жовтня 2016 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із 1/2 частини на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 лютого 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою В.В., зареєстрованого у реєстрі № 747, ОСОБА_8 - мати позивача, продала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0652 га для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_2». Вказана земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області 13 серпня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2002 року.

07 листопада 2011 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта: садового будинку по АДРЕСА_2 до експлуатації. Зі змісту декларації вбачається, що початок будівництва - лютий 2009 року; закінчення будівництва - грудень 2009 року.

Рішенням виконавчого комітету Княжицької сільської ради Броварського району Київської області № 188 від 24 листопада 2011 року ОСОБА_5 дозволено оформити право власності на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м, житловою - 69,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: альтанка, сарай, колонка, огорожа, за адресою: АДРЕСА_2

05 грудня 2011 року виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області ОСОБА_5, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. Як вбачається із витягу про державну реєстрацію прав від 05 грудня 2011 року за ОСОБА_5 на праві приватної власності зареєстровано вищевказане нерухоме майно.

Судом першої інстанції було допитано ряд свідків та дана належна оцінка показам даних свідків в сукупності з іншими зібраними у справі доказами.

Як вбачається із матеріалів справи 02 вересня 2006 року ОСОБА_8 зверталася до головного інженера Броварської ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» із заявою про видачу технічних умов та виготовлення проекту на газифікацію будинку АДРЕСА_2. 12 вересня 2006 року видано технічні умови № 2311/06, якими дозволено газифікувати побутові газові прилади. 16 жовтня 2007 року Броварською ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» погоджено план газопроводу на цокольному на першому поверсі будинку АДРЕСА_2. Судом враховано, що план цокольного та першого поверху у плані газопроводу при здійсненні порівняння відповідає плану підвального та першого поверху цього будинку вказаного у технічному паспорті, складеному 27 грудня 2010 року. 05 березня 2008 року Броварською ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» здійснено пуск газу, про що свідчить відомість на пуск газу і одержання інструктажу по безпечному користуванню приладами. Цього ж дня між ОСОБА_8 і Броварською ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» підписано акт про прийом в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту внутрішньобудинкового газопроводу низького тиску. З наведеного, суд дійшов до висновку, що станом на березень 2008 року вже існував збудований будинок, оскільки дії щодо пуску газу та прийом у експлуатацію внутрішнього будинкового газопроводу можливо лише за наявності готової будівлі. Довідку про закінчення будівництва спірного садового будинку у 2009 році, видану СТ «Княжичі», судом не прийнято до уваги, так як вона не містить у собі дати видачі й посилань на первинні документи, що стали підставою для її видачі.

Відповідно до листа приватного підприємства «Термоконт» від 11 вересня 2017 року у 2007-2008 роках проводився монтаж системи опалення за адресою: АДРЕСА_2. У книзі реєстрації підприємства є запис про пуск системи опалення за вищевказаною адресою 12 лютого 2008 року та сервісно-технічне обслуговування, яке проводилося у 2009 році.

Крім того, судом встановлено та враховано той факт, що на земельній ділянці, власником якої до 2009 року була мати позивача, знаходився житловий будинок, який 26 листопада 2005 року у результаті пожежі був знищений повністю, про що свідчить довідка № 16/580 від 15 листопада 2017 року, видана ГУ ДСНС України у Київській області.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач у порушення норм вищезазначеної статті не навів доказів, які б спростовували доводи позивача. Посилання відповідача на ті обставини, що при житті ОСОБА_5 компенсував позивачу та її матері вартість будівельних матеріалів шляхом вчинення дарування квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки у садівничому товаристві «Берізка-3» жодним чином не свідчать про поділ майна у добровільному порядку та відсутність претензій майнового характеру. Крім того, судом було зазначено та враховано, що ОСОБА_8 була членом садівничого товариства «Берізка-3» з 1989 року, про що свідчить відповідна довідка та членська книжка. Також відповідачем не доведено факту придбання спірного майна за особисті кошти померлого та джерела їх набуття.

Положеннями статей 68, 69, 70 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, а саме визнання садового будинку об'єктом права спільної сумісної власності, виділ частки позивача у спільному майні, визнання права власності на вказану частку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім'я ОСОБА_2 на спадкове майна у вигляді садового будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що будинок будувався для ОСОБА_8, а не для сім'ї ОСОБА_5 не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами по справі.

Посилання апелянта, що висновок суду першої інстанції про те, що садовий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю не відповідає обставинам справи оскільки ґрунтуються, на думку апелянта, лише на показах свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_9 є хибними та надуманими, оскільки суд при ухваленні оскаржуваного рішення давав оцінку показам даних свідків в сукупності з іншими зібраними у справі доказами та при цьому було враховано та зазначено, що ОСОБА_6 є сином позивача, а ОСОБА_10 - чоловіком.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Щодо визнання права власності на 1/2 частку рухомого майна - автомобіля марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, то суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що 17 січня 2007 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Факт належності даного транспортного засобу до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 й ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 не заперечує. Позивач не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. З цього приводу спору між сторонами фактично не існує. Підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля у судовому порядку відсутні.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля у судовому порядку, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують даних висновків, а тому дана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Суханова Є.М.

Мельник Я.С.