Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/6216/15-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2; ОСОБА_6 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що у період із 30.10.2004 року по 26.08.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, за час якого ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки Mercedes-Benz 208 (фургон малотоннажний - В) 1999 р.в., червоного кольору, д.н. НОМЕР_1. Так як після розлучення вона із колишнім чоловіком не може дійти згоди щодо поділу зазначеного майна, тому просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію, що становить Ѕ частину вартості спірного автомобіля в розмірі ринкової вартості, встановленою авто-товарознавчою експертизою.

У червні 2015 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, яку мотивував тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частина будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06.04.1993 року. За час шлюбу із жовтня 2004 року до серпня 2014 року він разом із позивачкою за їх власні кошти збільшили вартість вказаного вище частини будинку. Виходячи із наведеного, просив визнати право спільної сумісної власності на зазначену частину будинку, поділити майно подружжя у вигляді 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/6 частину будинку (т.1 а.с. 35-37).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та поділено спільне майно у вигляді автомобіля марки Mercedes-Benz 208 (фургон малотоннажний - В) 1999 р.в., червоного кольору, д.н. НОМЕР_1, визнано за позивачкою право власності на його Ѕ ідеальну частину. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано арешт, накладений ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16.04.2015 року на спірний автомобіль. Вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, а його вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі. Зокрема зазначає, що вартість будинку, який належить ОСОБА_1, за час їх шлюбу була суттєво збільшена за рахунок здійснених за спільні кошти та спільною працею ремонтних робіт та прибудов. Вказує, що судом не взято до уваги висновок експерта та пояснення сторін. Крім того, задовольняючи первісний позов, на думку представника відповідача, суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину автомобіля, так як така вимога не заявлялася.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.10.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 30.10.2004 року (т.1 а.с. 4).

Заочним рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.08.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (т.1 а.с. 13).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06.04.1993 року за ОСОБА_7 (нині ОСОБА_2) визнано право власності в порядку спадкування на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 (т.1а.с. 41).

Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбних відносинах, відтак, є об'єктом права спільної сумісної власності. Оскільки відповідач не погодився на сплату позивачці половини вартості автомобіля та набуття одноособової власності на нього, суд дійшов висновку про визнання права власності на 1/2 ідеальну частину спірного майна.

Такий висновок суду є правильним.

Матеріалами справи підтверджується, що за час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки Mercedes-Benz 208 (фургон малотоннажний - В) 1999 р.в., червоного кольору, д.н. НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_2, ринкова вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №710/16-25 від 29.11.2016 року становить 95829, 00 грн. (т.1 а.с. 142- 154).

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 405/343/15-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, однак з урахуванням того, що жодна із сторін не вчинила дій, передбачених ч. 5 ст. 71 СК України, дійшов обгрунтованого висновку про визнання по 1/2 ідеальних часток на нього за кожним із сторін, а тому підстав для скасування рішення у цій частині не вбачається.

Разом з тим, припустившись помилки встановлюючи фактичні обставини справи, посилаючись на недоведеність позивачем за зустрічним позовом своїх вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні цього позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з таких мотивів.

За результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи №645/11.15 від 05 жовтня 2015 року експертом зроблено висновок, що дійсна ринкова вартість належної позивачці частини будинку станом на жовтень 2004 року становила 264 920 грн., станом на час проведення експертизи - 417 540 грн., а дійсна вартість з урахуванням самовільно побудованого мансардного поверху - 623 080 грн.

За висновком експерта вартість 1/3 частини будинку №68 по вул. К. Маркса м. Коростень Житомирської області у період із жовтня 2004 року до часу проведення експертизи збільшилась на 152 620 грн., що складає близько 58 % від початкової вартості, а її вартість з урахуванням самовільно побудованого мансардного поверху збільшилась на 358 160 грн., що складає близько 135 % (т.1 а.с. 72-92).

Експертом вказано, що поліпшення 1/3 частини зазначеного будинку були здійснені у період з 2005 року до 2015 року, тобто у період перебування сторін у шлюбі.

Висновком експертизи підтверджено, що вартість майна збільшено не за рахунок загальних тенденцій його подорожчання.

Отже встановлено, що за час спільного проживання вартість майна, належного на праві власності ОСОБА_1 істотно збільшилась у своїй вартості (на 58%) без урахування самовільно побудованих приміщень.

Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 62 СК України передбачено: якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком.

ОСОБА_1 не надала доказів того, що її чоловік ОСОБА_2, за час перебування їх у шлюбі, не брав участі у поліпшенні належної їй на праві власності частини будинку, не поніс трудових чи грошових затрат. Навпаки, ОСОБА_1 підтвердила у судовому засіданні також і в суді апеляційної інстанції те, що ОСОБА_2 проводив будівельні та ремонтні роботи та не заперечила пояснення останнього про те, що він є фахівцем у цій галузі і самостійно проводив такі роботи у спірному будинку.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано жодних доказів того, що збільшення вартості належної позивачці частини майна відбулось саме за час їх шлюбу та за рахунок спільних грошових або трудових затрат сторін чи його особистих, є помилковим.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Таким чином, при вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя судом маж враховуватись, що майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц.

ОСОБА_2, звертаючись до суду із зустрічним позовом, фактично просив визнати за ним право власності на 1/2 частину однієї третьої частини будинку АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_1 на праві власності в порядку спадкування.

Проте, з огляду на зазначені вище норми матеріального права, законні підстави для задоволення таких вимог відсутні.

Водночас, до задоволення підлягають вимоги про визнання спільною сумісною власністю здійснених поліпшень спірного будинковолодіння, що становить 58 % від його початкової вартості.

А тому за ОСОБА_2 необхідно визнати право власності на 18/100 ід.ч. від 1/3 частини будинку АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_1, дійсна вартість яких становить 76310грн.

Розрахунок проведено згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 05 жовтня 2015 року №645/11.15:

58% (152 620грн.) х 1/2 = 76 310грн., що становить 18% (18/100 ( (76 310грн. : 417 540грн.) від 1/3 частини будинку, належного ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

З метою вирішення вимог за зустрічним позовом щодо поділу спірного майна в натурі за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 апеляційним судом було призначено додаткову будівельно-технічну експертизу. Висновком судового експерта від 19.03.2018 № 787/03.18 встановлено, що поділити квартиру № 2, успадковану позивачкою ОСОБА_1, що становить 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному із подружжя та у частках - 1/5 та 4/5 - неможливо. (а.с. 2-7, т.2). Отже, вимоги про поділ спірного майна задоволенню не підлягають, а тому в решті вимог необхідно відмовити.

Між подружжям не досягнуто згоди на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Між сторонами також не досягнуто мирової угоди, хоча намагання були, і судом апеляційної інстанції надавалась така можливість шляхом оголошення перерви у судовому засіданні.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення вимог.

Рішення суду в частині первісного позову слід залишити без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2; ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 18/100 ід. частин від 1/3 частини будинку АДРЕСА_1, власником якої значиться ОСОБА_1, дійсна вартість яких становить 76310грн.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду в частині первісного позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.05.2018.

Головуючий Судді