09.08.2018 227/1356/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.08.2018 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області, у складі:
Головуючого судді - Левченка А.М.,
секретаря секретаря судового засідання - Черкасової О.В.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідачів - ОСОБА_2,
представника третьої особи - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ім.Т.Г.Шевченко» до ОСОБА_4, Фермерського господарства «Юлія-2009», треті особи Добропільська районна державна адміністрація Донецької області, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області
про визнання договору оренди землі недійсним, про скасування державної реєстрації договору оренди землі-,
ВСТАНОВИВ
В квітні 2018 року до суду звернувся позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство «ім.Т.Г.Шевченко» (далі ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко») з позовом до ОСОБА_4, Фермерського господарства «Юлія-2009» (далі ФК «Юлія-2009») третя особа Добропільська районна державна адміністрація Донецької області про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації договору оренди землі, в якому просив суд:
25.12.2015 року помирає ОСОБА_8 і 21.11.2016 року право власності на земельну ділянку переходить до його дружини ОСОБА_6.
Після смерті орендодавця ОСОБА_8 орендну плату у 2016 році та частково у 2017 році отримувала його дружина ОСОБА_6, до якої перейшли усі права та обовязки спадкодавця. Ніяких претензій, намірів чи звернень відповідно до умов договору з її сторони не надходило.
Але, у 2017 році відповідач ФК «Юлія-2009» заявило, що відтепер спірною земельною ділянкою буде користуватись саме ФК «Юлія-2009».
Таким чином на одну і ту саму земельну ділянку укладено два договори оренди. Укладання договору оренди між ОСОБА_6 та ФГ «Юлія-2009» земельної ділянки, яка належить на праві користування ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко», порушує права та законні інтереси позивача.
Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту земельну ділянку суперечить вимогам Закону.
В судовому засіданні представник позивача ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко» позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідачів ОСОБА_4 та ФГ «Юлія-2009» проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Пояснив суду, що орендарем ФГ «Юлія-2009» відповідно до вимог чинного законодавства було подано державному реєстратору Добропільської районної державної адміністрації Донецької області повний пакет документів, який вимагається законом і ці документи дозволили державному реєстратору здійснити державну реєстрацію. У звязку з тим, що на момент реєстрації договору оренди зауважень зі сторони державного реєстратора не було, тому і у сторін не виникло жодного сумніву, щодо правомірності цих дій. Відомостей про реєстрацію договору оренди спірної земельної ділянки з ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко» єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить, а тому ФГ «Юлія-2009» є єдиним законним орендарем.
Представник третьої особи ГУ Держгеокадастру у Донецькій області начальник відділу ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позицію позивача, вважає позовні вимоги обґрунтованими. Зазначив, що одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту земельну ділянку суперечить вимогам Закону.
Представник третьої особи Добропільської районної державної адміністрації Донецької області в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника.
Заслухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази, показання свідка, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.
25.12.2015 року помирає ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 21.11.2016 року право власності на земельну ділянку переходить до його дружини ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно інформації про державну реєстрацію іншого речового права, підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за ФК «Юлія-2009» був договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 18.05.2017, укладений між ОСОБА_6 та ФК «Юлія-2009».
02.10.2017 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 10.04.2018 року право власності на земельну ділянку переходить до її сина ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом, що підтверджується інформацією про державну реєстрацію іншого речового права.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі, якщо інше не передбачено договором оренди землі.
У пункті 38 договору оренди між ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко» та ОСОБА_8 від 02.06.2011 року зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни або розірвання договору.
Таким чином, договір оренди між ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко» та ОСОБА_8 від 02.06.2011 року є чинним.
Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що до 01.01.2013 року державна реєстрація договорів оренди земельних ділянок, у тому числі і спірної земельної ділянки, здійснювалась територіальними органами земельних ресурсів шляхом внесення відомостей до Поземельної книги та записів до Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, які складали Державний реєстр земель. (на підставі діючих на той час нормативно-правових актів, зокрема, Постанови КМУ від 09.09.2009 року №1021 та Наказу Держкомітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року №174).
З 01.01.2013 року державна реєстрація договорів оренди землі не здійснюється у Державному реєстрі земель. Замість цього проводиться державна реєстрація права оренди земельних ділянок у запровадженому у 2013 році Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, порядок ведення якого регулюється Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-IV
Так, Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-IV визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр).
За приписами пункту 1 частини другої статті 9 цього Закону державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 цього Закону під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов'язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.
Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 18.05.2017 року укладеного між ОСОБА_6 та Фермерським господарством «Юлія-2009», суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.
Разом із тим, згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Враховуючи, що договір оренди земельної ділянки від 18.05.2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ФГ «Юлія-2009» не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, як такий, що порушує права та законні інтереси законного землекористувача ПАТ «ім.Т.Г.Шевченко», позовні вимоги про визнання такого договору недійсним підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Враховуючи прийняте судом рішення про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 18.05.2017 року між ОСОБА_6 та ФГ «Юлія-2009» та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди ФГ «Юлія-2009» спірної земельної ділянки, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині зобовязання ФГ «Юлія-2009» повернути земельну ділянку в натурі, в сатані придатному для її використання за цільовим призначенням, згідно умов договору оренди земельної ділянки від 02.06.2011 року, укладеного між ОСОБА_5 акціонерним товариством «ім.Т.Г.Шевченко» та ОСОБА_8.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу;
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача
Таким чином документально підтверджені судові витрати зі сплати судового в сумі 1762 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.
Керуючись ст. 263 268 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та Фермерського господарства «Юлія-2009» на користь Приватного акціонерного товариства «ім.Т.Г.Шевченко» судові витрати зі сплати судового в сумі 1762 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.М. Левченко

Повний текст судового рішення складений 09.08.2018 року

09.08.2018