АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 679/1413/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1277/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

його представника ОСОБА_6,

представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Виконавчого комітету Нетішинської міської ради як органу опіки та піклування в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 серпня 2014 року,

встановив:

У липні 2014 року Виконавчий комітет Нетішинської міської ради як орган опіки та піклування (далі - Орган опіки та піклування) звернувся до суду з позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав.

Орган опіки та піклування зазначив, що відповідачі є батьками малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка протягом останніх 6 років проживає разом з дідом, ОСОБА_10, і бабою, ОСОБА_11 З 2007 року ОСОБА_9 і ОСОБА_5 не піклуються про фізичний і духовний розвиток дочки, не приділяють належної уваги її вихованню та навчанню, не забезпечують необхідне харчування, медичний огляд і лікування дитини, не спілкуються з дочкою, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не цікавляться розвитком та інтересами дитини.

За таких обставин Орган опіки та піклування просив суд позбавити ОСОБА_9 і ОСОБА_5 батьківських прав щодо їх малолітньої дочки ОСОБА_8

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 серпня 2014 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_9 і ОСОБА_5 батьківських прав відносно дочки, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд виходив з того, що відповідачі ухиляються від виконання свого обов'язку по вихованню та утриманню дитини, внаслідок чого мають місце підстави для позбавлення їх батьківських прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду про позбавлення його батьківських прав та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач надає дитині належне утримання та сплачує аліменти на неї, а до 2014 року він постійно спілкувався з дочкою, завжди цікавився її життям і здоров'ям, вони разом проводили дозвілля та їздили на відпочинок, однак суд не врахував цих обставин, розглянув спір у його відсутність та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Також ОСОБА_5 зазначив, що при вирішенні спору судом не було враховано думку дочки, ОСОБА_8, яка заперечує проти розірвання родинних зв'язків із відповідачем.

Орган опіки та піклування подав заперечення на апеляційну скаргу, зазначивши, що ОСОБА_5 повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому висновок суду про позбавлення його батьківських прав відповідає фактичним обставинам справи та є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду в частині позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав, отже, згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині воно не переглядається.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 померла.

Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував закон (ст.ст. 9, 12 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція); ст. 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ); ст.ст. 19, 171 СК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив положення ст. 164 СК України та не дотримався норм ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи).

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права рішення суду про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Встановлено, що з 17 червня 2006 року ОСОБА_5 і ОСОБА_9 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 вересня 2010 року. Від шлюбу відповідачі мають дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2007 року малолітня ОСОБА_8 проживала разом із дідом, ОСОБА_10, і бабою, ОСОБА_11, у квартирі АДРЕСА_2, та перебувала на їх повному утриманні.

ОСОБА_5 проживає окремо від дитини та створив нову сім'ю.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються показаннями свідків і письмовими доказами у справі.

Статтею 11 Закону № 2402-ІІІ встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

В силу ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз положень ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які своєю винною поведінкою ухиляються від виховання дитини та виконання батьківських обов'язків.

Обґрунтовуючи позов щодо ОСОБА_5, Орган опіки та піклування послався на показання свідків і письмові докази.

Так, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12 зазначили, що відповідач ОСОБА_5 періодично бачився з дочкою та спілкувався з нею, сплачував аліменти на її утримання у невеликих розмірах, а у 2013 році - оздоровлював дитину в Криму та купував їй шкільне знаряддя.

З характеристики малолітньої ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 12) та інформації Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Теремок» (т. 1 а.с. 13) вбачається, що ОСОБА_5 не брав участі у вихованні дочки, не відвідував батьківські збори, свята, розваги, не приводив дитину до дитячого закладу та не забирав її додому.

Акти обстеження житлово-побутових умов дитини, ОСОБА_8, від 4 лютого 2012 року та 12 травня 2014 року (т. 1 а.с. 15, 16) вказують на те, що відповідач не проживає з дочкою та не приходить до неї, не бере участі у вихованні дитини, сплачує аліменти у незначних розмірах та періодично спілкується з нею по телефону. В свою чергу, з актів обстеження житлово-побутових умов відповідача від 4 лютого 2013 року та 21 травня 2014 року (т. 1 а.с. 17, 18) слідує, що ОСОБА_5 періодично бачиться і спілкується з дочкою, проводить із нею дозвілля та купує їй необхідні речі, сплачує аліменти на дитину.

У письмових поясненнях ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 20-22) засвідчили, що ОСОБА_5 не брав участі у вихованні дочки, ОСОБА_8

Сторони визнали, що ОСОБА_5 проживає у м. Севастополі, АР Крим, де створив нову сім'ю.

Письмові докази у справі, зокрема, фіскальні чеки (т. 1 а.с. 85-94, 142, 143-145), товарні чеки (т. 1 а.с. 95, 141-142), ярлики на товар і квитки на розважальні заходи (т. 1 а.с. 96, 139, 141) вказують на те, що протягом 2013-2014 років відповідач сплачував аліменти на утримання дочки, купував їй дитячі речі та проводив з нею вільний час.

З фотографічних зображень (т. 2 а.с. 41) вбачається, що протягом 2012-2013 років ОСОБА_5 спілкувався з дочкою та відвідував із нею шкільні заходи, оздоровлював дитину.

Із розписки ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 140) слідує, що ОСОБА_5 повністю сплатив аліменти на дитину за період з жовтня 2010 року до липня 2014 року.

Оцінка названих доказів дає підстави для висновку, що протягом 2012-2014 років ОСОБА_5 не в повній мірі виконував свої обов'язки по вихованню дитини. Ця обставина була частково обумовлена тим, що з 2014 року відповідач перебуває на тимчасово окупованій території.

Разом із тим, ОСОБА_5 цікавиться дочкою, періодично приїздить до неї, надає матеріальну допомогу на утримання дитини та заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Досліджені судом докази достовірно не свідчать про наявність в діях відповідача винної поведінки або свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, або жорстокого поводження з дочкою, які б давали підстав суду застосувати до нього крайній захід впливу у виді позбавлення батьківських прав. Також відсутні дані про негативний вплив ОСОБА_5 на дитину.

Неврахувавши зазначених обставин і норм чинного законодавства, не давши належної оцінки дослідженим доказам, суд першої інстанції помилково виходив з того, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дочки, ОСОБА_8, внаслідок чого його слід позбавити батьківських прав.

Ці висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, всупереч ч. 6 ст. 19 СК України суд погодився з висновком органу опіки та піклування від 12 червня 2014 року №12/01-16-15/2014 (т. 1 а.с. 6), хоча даний висновок не є достатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини.

Будучи вислуханою судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 12 Конвенції та ст. 171 СК України малолітня ОСОБА_8 зазначила, що ОСОБА_5 слід позбавити батьківських прав щодо неї. Разом із тим, така думка дитини не відповідає її найвищим інтересам, а тому в силу ч. 3 ст. 171 СК України судове рішення слід постановити всупереч цієї думки.

Апеляційний суд не встановив виключних обставин, які б давали підстави для висновку про можливість розлучення малолітньої ОСОБА_8 з батьком, у зв'язку з чим позов Органу опіки та піклування до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяв, апеляційних та касаційних скарг про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону здійснюють, зокрема, орган опіки та піклування або служби у справах дітей.

Отже ОСОБА_5 має бути відшкодовано з державного бюджету понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 267 грн 96 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 серпня 2014 року про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

В позові Виконавчого комітету Нетішинської міської ради про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_8 відмовити.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 (місце проживання - АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) 267 гривень 96 копійок судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2018 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_18

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 52