У х в а л а

05 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/27912/15-ц

провадження № 61-5860зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

розглянув заяву ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на автомобіль, звільнення з-під арешту та виключення з бази даних Дорожньої автомобільної інспекції,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 листопада 2015 року уклав з ОСОБА_7, від імені та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої 12 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д. Б. за № 2121, діяв ОСОБА_9, договір купівлі-продажу автомобіля марки «VOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип - легковий універсал - В, синього кольору, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1, який посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу РябикінаА. А. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіль належав ОСОБА_7 За висновком № 10/103/179 Київського обласного експертно-криміналістичного центру МВС України від 12 листопада 2015 року номери кузова та двигуна автомобіля не змінювалися, бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відповідає бланкам, які є в офіційному обігу. Згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48303446 від 12 листопада 2015 року інформація щодо цього автомобіля у реєстрі відсутня. Того ж дня - 24 листопада 2015 року, до постановлення автомобіля на облік у встановленому порядку, до ОСОБА_4 звернулись працівники Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області з ухвалою слідчого судді про надання дозволу слідчому на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля, у зв'язку із розслідуванням кримінального провадження за заявою ОСОБА_6, який на підставі договору доручення від 04 листопада 2015 року доручив продаж цього автомобіля ТОВ «Авто Гео».

Оскільки автомобіль вибув з володіння ОСОБА_6 з його волі, ОСОБА_4 вважає себе добросовісним набувачем і просив суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: визнати за ним право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип - легковий універсал - В, синього кольору, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1; усунути йому перешкоди у володінні та користуванні автомобілем шляхом скасування оголошення його розшуку, внесення у базу даних системи МВС викрадені ТЗ «Угон» та інших обмежень у володінні, користуванні та розпорядженні транспортним засобом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «Sharan», 2007 року виробництва, тип - легковий універсал - В, синього кольору, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1. Усунено перешкоди у володінні та користуванні автомобілем шляхом скасування оголошення його розшуку, внесення у базу даних системи МВС викрадені ТЗ «Угон» та інших обмежень у володінні, користуванні та розпорядженні транспортним засобом.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року, з посиланням на неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень статей 202, 203, 237, 238, 239, 240, 244, 245, 328, 330, 334, 388, 392, 391, 638, 640, 655, 656, 657, 664 ЦК України, статей 212, 214, 215, 303, 315 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

31 січня 2018 року заяву ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи поданої заяви, колегії суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями статті 355 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; 4) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із тексту поданої заяви про перегляд судового рішення вбачається, що заявник просить переглянути ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року у справі № 635/2081/15-ц за первісним позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом про визнання права власності на автомобіль;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року у справі № 201/1092/14-ц про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним договору довічного утримання;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року у справі № 135/435/15-ц про визнання недійсним договору позики та додаткової угоди;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі № 754/1620/14-ц за первісним позовом про визнання права власності на автомобіль та зустрічним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, заявник наводить:

- постанову судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23 вересня 2014 року у справі № 911/3556/13 (№ 3-110гс14) за первісним позовом про стягнення коштів та зустрічним позовом про визнання недійсним договору.

Як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, заявник наводить:

- постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15 про стягнення коштів;

- постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 жовтня 2016 року у справі № 521/13672/14-ц за первісним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зустрічним позовом про виселення без надання іншого житла.

За загальним правилом, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції; має місце недотримання правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеній у постанові Верховного Суду України.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити виходячи з наступного.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, постановлена у справі про визнання права власності на автомобіль, звільнення з-під арешту та виключення з бази даних Дорожньої автомобільної інспекції. По суті спір виник з підстав визнання права власності на автомобіль. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, із урахуванням положень частини 3 статті 238 ЦК України, виходив з того, що договір купівлі-продажу від 24 листопада 2015 року укладено ОСОБА_4 з ОСОБА_7, представником якого він був згідно з довіреністю від 12 листопада 2015 року, від імені якого виступав інший повірений за тією ж довіреністю і з таким самим обсягом повноважень ОСОБА_11, у своїх інтересах з метою відчуження майна щодо якого провадилось досудове слідство про його викрадення, про що було достовірно відомо позивачу на момент укладення такого договору. Встановивши вказані обставини, суди дійшли висновку, що цей договір є нікчемним в силу приписів статті 28 ЦК України і не створює для сторін прав та обов'язків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).

Разом з цим, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року постановлена у справі, де предметом спору за первісним позовом було витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди, а за зустрічним позовом про визнання права власності на автомобіль. У даному випадку дії довірителя були спрямовані на відчуження автомобіля третій особі, яка не була довіреною особою власника автомобіля на підставі довіреності.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року постановлена у справі про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним договору довічного утримання.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року постановлена у справі про визнання недійсним договору позики та додаткової угоди.

Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року постановлена у справі за первісним позовом про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль, за зустрічним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд касаційної інстанції виходив із того, що довідка-рахунок підтверджує укладення договору купівлі-продажу автомобіля.

Таким чином, зі змісту заяви та доданих до неї копій судових рішень колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 та 16 листопада 2016 року, від 14 червня та 04 жовтня 2017 року не вбачається неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки надані ухвали постановлені у справах з різним предметом спору, підставами позову і змістом позовних вимог, порівняно зі справою, про перегляд якої подано заяву.

Надана для порівняння постанова судової палати у господарських справах Верховного Суду України (№ 110гс14 (№ 911/3556/13) від 29 вересня 2014 року не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки її ухвалено у справі за первісним позовом фізичної особи-підприємця до юридичної особи про стягнення коштів та зустрічним позовом юридичної особи до фізичної особи-підприємця про визнання недійсним договору, тобто не вбачається, що при розгляді вказаної справи встановлені судами фактичні обставини, які мають значення для вирішення спорів, є тотожними у порівнянні зі справою, в якій постановлена ухвала, про перегляд якої подано заяву, а, відповідно, і що правовідносини між сторонами, які брали участь у розгляді справ подібні. Невідповідність висновку, викладеному у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду Українищодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, не встановлена.

Надані для порівняння постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (№ 100цс14 від 03 червня 2015 року та № 521/13672/14-ц від 11 жовтня 2016 року) не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки їх ухвалено у справі (№ 100цс14) за позовом про стягнення коштів та у справі (№ 521/13672/14‑ц) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та зустрічним позовом про виселення без надання іншого житла. Не вбачається, що при розгляді вказаних справ встановлені судами фактичні обставини, які мають значення для вирішення спорів, є тотожними у порівнянні зі справою, в якій постановлена ухвала, про перегляд якої подано заяву, а, відповідно, правовідносини між сторонами, які брали участь у розгляді справ подібні, і має місце невідповідність ухвали касаційного суду висновкам, викладеним у постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права, при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції, в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не може бути підставою для допуску справи до провадження Верховного Суду.

Оскільки наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно з вимогами статті 355 ЦПК України є підставою для перегляду судових рішень, то у допуску справи до провадження Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись статтею 360 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на автомобіль, звільнення з-під арешту та виключення з бази даних Дорожньої автомобільної інспекції, за заявою ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта