Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 523/14606/17

провадження № 61-3397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 1 березня 2016 року у складі судді Бабакова В.П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року у складі суддів Плавич Н.Д., Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

В С Т А Н О В И В

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 523/14606/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 згідно із посвідченим 7 лютого 2008 року заповітом є спадкоємицею померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, яка за життя 13 вересня 2007 року уклала з відповідачем договір довічного утримання. Вважає, що ОСОБА_8 під час укладання договору довічного утримання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином, просила позов задовольнити та визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 1 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 560 ОСОБА_8 в момент укладення правочину могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про безпідставність позову ОСОБА_4 є правильним, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_8 у момент укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 не виконував належним чином свої обов'язки за договором довічного утримання, висновок експертизи є необ'єктивним, необґрунтованим, неповним та суперечить матеріалам справи. Вважала, що слід провести повторну судово-психіатричну експертизу, у зв'язку з чим заявляла відповідні клопотання, які були необґрунтовано відхилені судами першої та апеляційної інстанції.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 13 вересня 2007 року ОСОБА_8 уклала із ОСОБА_5 договір довічного утримання. ОСОБА_4 є спадкоємицею за заповітом ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт складено 7 лютого 2008 року. За життя ОСОБА_8 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 560 на момент укладення договору довічного утримання від 13 вересня 2007 року, ОСОБА_8 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Судами правильно зазначено, що наявність заповіту від 7 лютого 2008 року, який склала ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 вже після укладення договору довічного утримання від 13 вересня 2007 року, спростовує доводи позивача про те, що ОСОБА_8 була хворою людиною, яка не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Крім того, в заповіті не вказано майно, яке становитиме спадкову масу.

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2010 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, було встановлено, що саме вона доглядала за ОСОБА_8, а не ОСОБА_5, колегія суддів відхиляє. Зазначена обставина виходить за межі предмета доказування у даній справі.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність проведення повторної судово-психіатричної експертизи та необгрунтовану відмову судів у задоволенні відповідних клопотань, з таких підстав.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року у задоволенні клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 відмовлено. Зазначена ухвала мотивована тим, що повторна експертиза призначається, якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумнів в його правильності. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об'єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. Проте таких відомостей матеріали справи не містять.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 1 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 1 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Журавель

Н.О.Антоненко

В.І.Крат