АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/886/18 Справа № 205/3828/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, 2014 року народження, третя особа: управління-служба у справах дітей Ленінської районної ради м. Дніпропетровська про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про виселення (а.с.3-4).

Позов мотивований тим, що 09 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DNU0GA00001603, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 413 595,00 грн., з кінцевим терміном повернення до 08.04.2022 року.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2, 09.04.2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNU0GA00001603 від 09.04.2008 року.

У зв'язку із тим, що мешканці вказаного нерухомого майна не звільняють предмет іпотеки на вимогу позивача, вони підлягають виселенню.

Уточнивши свої позовні вимоги та враховуючи вищевикладене позивач просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, 2014 року народження, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 до, адреса для виселення: АДРЕСА_1 на умовах укладання договору оренди відповідачів із ТОВ «Естейт Селінг». Стягнути із співвідповідачів судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що встановивши, що в іпотеку передано домоволодіння, яке було придбано ОСОБА_2 у власність не за рахунок кредитних коштів, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNU0GA00001603, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останній кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з09.04.2008 року по 08.04.2022 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 413 595,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного договору (а.с.6-7).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири № б/н, відповідно до умов якого предметом іпотеки є домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 15.02.2006 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1150693 (а.с.10-12).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNU0GA00001603 від 09.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірний будинок (а.с. 13-15).

Станом на 10 червня 2017 року за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_2 (а.с.27,30).

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки встановлено, що в іпотеку передано домоволодіння, яке було придбано ОСОБА_2 у власність не за рахунок кредитних коштів, суд не вбачає наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного домоволодіння без надання їм іншого постійного житла.

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова