Провадження №22-ц/772/163/2018
Головуючий у суді першої інстанції Федчишен С. А.
Суддя-доповідач :Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі судді-доповідача Денишенко Т.О., суддів Берегового О.Ю., Сопруна В.В., за участі секретаря судового засі-дання Торбасюк О.І., представника апелянта, позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника відповідачки ОСОБА_6, адвоката Маліцької І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засі-дань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_6

про визнання права власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, його представника ОСОБА_8 на рішення Вінницького міського суду Вінниць-кої області від 17 листопада 2017 року, ухвалене в м. Вінниці за головування судді Федчишена С.А.,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся у Вінницький міський суд Він-ницької області з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу в порядку від-ступу майна по борговому зобов'язанню ( а. с. 2, 27-28 ). З врахуванням уточ-нених позовних вимог останні мотивовані тим, що 30 червня 2013 року ОСОБА_9 згідно з розпискою взяла у ОСОБА_4 у борг кошти в сумі 80 тисяч гривень, пообіцявши, що у випадку неможливості їх повернення за першою ви-могою, але не раніше 30 червня 2014 року, вона зобов'язується передати у влас-ність ОСОБА_4 свою земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, належну їй згідно Державного акту про право власності від 10 жовтня 2012 ро-ку серії НОМЕР_1. Враховуючи, що зобов'язання за вчиненим правочином відповідачка добровільно не виконує, ОСОБА_4 на підставі статей 526, 627, 1047, 1049 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку, власницею якої є ОСОБА_6

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено ( а. с. 40-42 ).

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, позивач ОСОБА_4, його представник ОСОБА_10 оскаржують його в апеляційно-му порядку, просять дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задо-волення позову з повернення боргу шляхом відступу майна по борговому зо-бов'язанню та визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 Скаржники посилаються на ухвалення судом рішення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, з порушенням основних поло-жень Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини ( а.с. 49-54 ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника на апеляційну скаргу та представника відповідачки, яка погоджується з доводами скаржника у повному обсязі і теж просить апеляційну скаргу задоволити, дослідивши мате-ріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апе-ляційна скарга є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, воно є законним та об'єктивним, таким, що відповідає нормам матеріального права, яке регулює виниклі та дійсні правовідносини між сторонами у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 30 червня 2013 року взяла у борг у ОСОБА_4 кошти в сумі 20 тисяч гривень, які зобов'язалася повернути за першою вимогою кредитора, але не пізніше 30 червня 2014 року. У разі неспро-можності у визначений строк повернути позику відповідачка зобов'язалася пе-редати у власність ОСОБА_4 в рахунок повернення боргу свою земельну ді-лянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0933 га, що належить їй на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. 30 липня 2014 року ОСОБА_6 оформила аналогічну по-передній розписку на таку ж суму коштів у 20 тисяч гривень під зобов'язання повернути їх знову таки ж до 30 червня того ж 2014 року. В іншому випадку зо-бов'язалася передати у власність позивача ту ж земельну ділянку.

Між сторонами у справі склалися правовідносини, що регулюються нор-мами статей 1046-1053 Глави 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад».

Відмовляючи у позові ОСОБА_4, суд першої інстанції, керуючись нор-мами статей 1046-1053 ЦК України, враховуючи правовий висновок щодо за-стосування цих статей, викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15, зазначив, що позичальник зобов'язаний повернути позикодав-цеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені дого-вором ( частина перша статті 1049 ЦК України ). Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплат-ною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання гро-шової суми позичальнику.

Суд прийшов до висновку, що зобов'язання ОСОБА_6 у забезпечення повернення боргу передати у власність ОСОБА_4 належну їй на праві влас-ності земельну ділянку виходить за межі правової природи договору позики, оскільки за умовами останнього у відповідності з чинним законодавством пози-чальниця повинна повернути позивачеві саме грошові кошти у визначеному правочином розмірі.

Керуючись нормами Цивільного процесуального законодавства України щодо змагальності сторін у цивільному судочинстві, диспозитивності остан-нього, належності доказів та обов'язку доказування, подання доказів сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вимоги ОСОБА_11 про визнання за ним права на земельну ділянку, належну на праві власності позичальниці ОСОБА_6

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 17 листопада 2017 року, як пра-вильними та обгрунтованими.

Оскаржуючи судове рішення, позивач та його представник посилаються на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги визнання позову відповідачкою, знехтувавши нормами процесуального Закону, зробив невірний висновок щодо не підтвердження факту укладення сторонами договору застави земельної ді-лянки, належної позичальниці ОСОБА_6, та виходу за межі правової приро-ди договору позики. Скаржники посилаються на вимоги статті 328 ЦК України, де визначено можливість набуття права власності, зокрема, із правочинів. При цьому здійснено посилання на рішення в іншій справі про набуття права влас-ності на обладнання олійниці в комплекті з наданням розписки щодо передачі коштів з оплати цього обладнання.

Доводи апеляційної скарги позивача, його представника не можна визнати такими, що заслуговують на увагу, вони не є достатніми, суттєвими для задово-лення скарги та скасування правильного судового рішення, яке відповідає ви-могам матеріального і процесуального права. Ці доводи об'єктивно є переоцін-кою доказів у справі, свідчать про незгоду з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у позовній заяві сума боргу визначена ОСОБА_4 з невідомих підстав у 80 тисяч гривень, в той час, коли у розписці ОСОБА_6 від 30 червня 2013 року йдеться лише про 20 тисяч гривень. Розписка від 30 липня 2014 року за змістом є копією поперед-ньої розписки, де вказано дату повернення коштів до 30 червня 2014 року, що нівелює цей документ з огляду на дату його складання.

Визнання позову відповідачем не тягне обов'язку суду задоволити заявлені вимоги відповідним рішенням. Частинами третьою, четвертою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухва-лює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготов-чому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Вказані статті передбачають можливість суду у разі визнання відповідачем позову за наявності для того підстав ухвалити рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповіда-чем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи дію норм ЦПК України, що набрав чинності з 01 січня 2005 ро-ку, яким керувався суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, слід визнати, що суд вірно визначився з необхідністю відмови у прийнятті визнання ОСОБА_6 заявленого до неї ОСОБА_4 позову, оскільки таке визнання суперечить закону.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що у дорученнях представників сторін у справі не визнечене коло наданих їм повноважень, зокрема вони не на-ділені повноваженнями укладати мирову угоду від імені довірителів.

Крім цього, немає жодної певності стосовно того, що одноособові дії відпо-відачки з визнання позову не суперечать законним інтересам третіх осіб, оскіль-ки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо подружжя ОСОБА_6, наявності чи відсутності заборони на відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_4 У цій частині твердження скаржників про нехтування су-дом вимогами процесуального Закону є безпідставними, надуманими.

В апеляційній скарзі вірно вказано, що відповідно до статті 577 ЦК України у випадку, якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Всупереч цьому власному посиланню на викладе-ну законодавчу норму скаржники твердять про укладення сторонами у справі договору застави земельної ділянки по АДРЕСА_1, що не відповідає дійсності.

Апеляційна скарга містить посилання скаржників в обгрунтування вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на земельну ділянку ОСОБА_6 на вимоги статті 328 ЦК України, де визначена можливість набуття права власності, зокрема, із правочинів. При цьому здійснено посилання на рішення судових органів у справі про набуття права власності на обладнання олійниці в комплекті з наданням придбавачем розписки щодо передачі коштів з оплати цього обладнання. Згадана інша справа не може прийматися до уваги через аб-солютно інші фактичні її обставини та норми матеріального права, що регу-лювали в ній правовідносини.

Обгрунтування апеляційної скарги нормами статті 328 ЦК України є не-спроможними у зв'язку зюридичною визначеністю у цивільних правовідно-синах, і, зокрема, у цій цивільній справі, де йдеться виключно про правовідно-сини, що випливають з правочину позики. Підхід скаржників до ситуації, що має місце, не можна визнати ані законним, ані обгрунтованим, оскільки справа складається з двох непоєднуваних аспектів, тому вирішенню підлягала вимога позивача, як вірно визначився суд з врахуванням уточненої заяви ОСОБА_4, про визнання за ним права власності на нерухоме майно, належне відповідачці.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, його представника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, яким буде 16 січня 2018 року.

Суддя-доповідач: Підпис Т.О. Денишенко

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

Підпис В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко