АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2767/18 Справа № 206/3262/17 Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Дніпро 31 липня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсною відмови від обов'язкової частки у спадщині та від частки у спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними її відмови від обов'язкової частки у спадщині та від частки у спільному майні подружжя після смерті чоловіка ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_4, після його смерті відкрилась спадщина на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, власником якої був її чоловік, але так як квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, її частка складає 1/2 частини. Чоловік залишив заповіт на ім'я відповідачки.

Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але в листопаді 2015 року з нею трапилося нещастя, вона отримала травму голови та перелом шийки стегна, після чого позивач знаходилася на лікуванні. Її доглядала донька, яка ставилася до неї жахливо, та користуючись безпорадним станом позивача, змусила її підписати відмову від спадщини та від обов'язкової частки на спадщину після смерті чоловіка.

Відповідачка забрала в неї банківську картку на яку зараховувалася пенсія, знущалася з неї та застосовувала фізичне насильство. Усі рідні люди від неї відмовилися і на сьогоднішній час вона позбавлена можливості укласти угоду про довічне утримання зі сторонньою особою.

Позивач вважає, що відмова від частки спадщини в спільній сумісній власності та від обов'язкової частки у спадщині є недійсною, посилаючись на ч.1 ст. 233 ЦК України, так як вчинена в результаті впливу тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині та від частки у спільному майні подружжя після смерті чоловіка, було зроблено під впливом тяжкої для неї обставини /а.с. 162-164/.

З рішенням суду не погодилася позивач ОСОБА_2, яка подала апеляційну скаргу, та посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення Самарського районного суду Дніпропетровської області та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати /а.с. 181-184/.

Підставу для скасування оскаржуваного рішення скаржник вказує на те, що судом не враховано, що станом на 27.02.2016 року позивач була у тяжкому стані, до неї в квартиру ходила тільки відповідачка, позивач вимушена була виконувати всі її вимоги, так як була прикута до ліжка і потребувала сторонньої допомоги, а також щоденних ін'єкцій інсуліну. Сподівалася, що відповідач змінить своє ставлення до неї, а тому відмовилася від майна на її користь, але її сподівання були марні.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує на те, що починаючи з листопада 2015 року по травень 2016 року її мати, позивач по справі, перебувала на її повному утриманні та догляді, у зв'язку з тим, що у матері був перелом шийки стегна та фізично вона не могла самостійно здійснювати догляд за собою. У лютому мати пройшла тривалий курс лікування та була у достатньо задовільному стані здоров'я, проте самостійно пересуватися не могла. Мати сама запропонувала їй викликати нотаріуса, так як вона хоче відмовитися від своєї частки спадщини на її користь. Мати до цього часу проживає в квартирі АДРЕСА_1, де їй належить 1/5 частина, квартира є трикімнатною. Відповідач до цього часу продовжує надавати матері допомогу /а.с. 193-194/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ДМУЮ 04.09.2015 року зроблено актовий запис № 850 /а.с. 5/.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 /а.с. 6/.

Спадкоємцями першої черги є дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3

25.04.2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження та усе належне майно заповів ОСОБА_3 /а.с. 65/.

09.09.2015 року ОСОБА_3 звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини /а.с. 46/.

18.11.2015 року ОСОБА_2. звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка /а.с. 55/.

27.02.2016 року ОСОБА_2 звернулася з заявою, якою відкликала заяву про прийняття спадщини та відмовилася від прийняття належної їй за законом частки у спадщині. Їй нотаріусом роз'яснено, що заява про відмову від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, та є відмовою від прийняття спадщини від всього спадкового майна /а.с. 56/.

15.03.2016 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на квартиру АДРЕСА_2 та 07.04.2016 року свідоцтво про право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 /а.с. 84, 97/.

У червені 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 в якому просить визнати її відмову від обов'язкової частки у спадщині та від частки у спільному майні подружжя, після смерті чоловіка , недійсною.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ч.5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_2 просить визнати свою відмову від спадщини недійсною відповідно до змісту ч.1 ст. 233 ЦК України, а саме як вчинена під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалась тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалась. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для того, щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно посилатися на такі підстави, які будуть використані в суді як докази, зокрема: 1)наявність в особи, яка вчиняє правочин, тяжких обставин; 2) правочин повинен бути вчинений для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визначення правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчинення спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати те, що по-перше: ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи .

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, так як нею не надано належних та допустимих доказів того, що заява про відмову від обов'язкової частки у спадщині та від частки у спільному майні подружжя після смерті чоловіка було підписано під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року - залишити без змін. .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта