Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 520/17353/15-ц

провадження № 61-1234 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуВідділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2016 року у складі судді Васильків О. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса про встановлення факту перебування на утриманні, стягнення одноразової допомоги та допомоги особі, яка перебувала на утриманні у зв'язку зі смертю на виробництві, в якому просила встановити факт її перебування на утриманні у ОСОБА_4, стягнути з відповідача одноразову допомогу у розмірі п'ятирічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4 у розмірі 174 633 грн 05 коп. та допомогу у розмірі однорічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4 в розмірі 34 926 грн 61 коп.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона з народження проживала та перебувала на утриманні свого діда ОСОБА_4, оскільки її мама ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, була інвалідом другої групи та увесь час хворіла. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув під час виконання своїх трудових обов'язків, що підтверджується актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, проте відповідачем відмовлено їй у виплаті одноразової допомоги на сім'ю у розмірі п'ятирічного заробітку та допомогу як особі, яка перебувала на утриманні ОСОБА_4

Заперечуючи проти вимог позову, відповідач вказував на те, що право на отримання одноразової та щомісячної страхових виплат має лише донька померлого - ОСОБА_5, яка за життя не зверталася до Фонду із такими вимогами, а тому вони не включаються до складу спадщини і не можуть бути сплачені позивачу, крім того онуки в розумінні Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не є особами, яким надано право отримати відповідні виплати у разі смерті діда (баби).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Встановлено юридичний факт, а саме, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала на утриманні ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса на користь ОСОБА_6 одноразову допомогу у розмірі п'ятирічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4 під час виконання трудових обов'язків у розмірі 174 768 грн 00 коп. та допомогу у розмірі однорічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4 у розмірі 34 953 грн 60 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що наданими позивачем доказами достовірно встановлено, що ОСОБА_6 перебувала на утриманні свого діда ОСОБА_4, оскільки надана останнім допомога носила постійний характер, а його доходи вдвічі перевищували розмір пенсії, яку отримувала її мати по інвалідності.

Крім того, ОСОБА_3 в розумінні Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» є такою, що має право на виплату двох одноразових допомог а саме: у розмірі однорічної та п'ятирічної заробітних плат загиблого ОСОБА_4

У грудні 2016 року Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, позивач не має права на отримання допомоги, оскільки у статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» такі особи як повнолітні онуки не зазначені. Право на одержання щомісячних страхових виплат у разі смерті потерпілого мала його донька - ОСОБА_5 Однак, після складання акту № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 6 листопада 2014 року ОСОБА_5 не зверталась за призначенням одноразової допомоги до відділення Фонду у м. Одеса, тому ці виплати не призначались та не включаються до складу спадщини і не можуть бути сплачені її дитині - ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання вказаних рішень судів першої й апеляційної інстанцій.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а судові рішення - скасуванню в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса на користь ОСОБА_6 допомоги у розмірі однорічної заробітної плати, яка становить 34 953 грн 60 коп., а в іншій частині рішення судів залишити без зміни.

Судом установлено, що ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1, разом із дідом ОСОБА_4 до дня його смерті (ІНФОРМАЦІЯ_2) та із своєю матір'ю ОСОБА_5 до дня її смерті (ІНФОРМАЦІЯ_4 року), що підтверджується довідками від 8 червня 2015 та 3 серпня 2015 (а. с. 18, 19). ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_4 Відомості про батька ОСОБА_3 були записані за вказівкою ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 8931 (а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а. с. 9).

За життя мати позивача ОСОБА_5 отримувала пенсію по інвалідності ІІ групи з 16 березня 1992 року; пенсію по інвалідності групи І підгрупи «Б» - з 16 червня 2014 року по день смерті (а. с. 16, 17).

За змістом статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-р п/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Висновку про встановлення факту перебування ОСОБА_3 на утриманні свого діда ОСОБА_4 суд дійшов на підставі належним чином оцінених доказів у справі. Судом встановлено, що ОСОБА_4 оплачував за навчання своєї онуки, що підтверджувалось копією індивідуального договору № 0304-1-116-к про підготовку фахівця від 8 січня 2014, укладеного між ОСОБА_4 та Міжнародним гуманітарним університетом (а. с. 67); копією рахунку про оплату вартості навчання позивача, платником за яким є ОСОБА_4 (а. с. 68) та квитанцією від 19 грудня 2012 року № 1745, відповідно до якої оплату за навчання позивача здійснював ОСОБА_4 (а. с. 64); фотокартками, довідками з місця проживання.

Позивач на момент смерті ОСОБА_4 була неповнолітньою особою, яка навчалася і перебувала на утриманні свого діда, заробітна плата якого була основним джерелом засобів її існування, а розмір його доходів вдвічі перевищував розмір доходів матері позивача, яка хворіла, мала інвалідність, і також за станом здоров'я потребувала матеріальної допомоги свого батька.

Судом першої інстанції була надана належна оцінка показам свідків, допитаних у судовому засіданні, які підтвердили, що ОСОБА_7 перебувала на повному утриманні свого діда ОСОБА_4, оскільки пенсії її матері по інвалідності не було достатньо.

За змістом статті 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції від 3 серпня 2014) (далі - Закон) у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Отже, особа, яка перебувала на утриманні потерпілого, у разі його смерті має право на виплату одноразової допомоги. Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для призначення одноразової допомоги, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що позивачем доведено факт перебування її на утриманні померлого ОСОБА_4, оскільки його заробітна плата була основним джерелом засобів до її існування, тому вона має право на отримання допомоги.

Разом з тим суд не може погодитися з висновками про стягнення з відповідача одноразової допомоги у розмірі п'ятирічної заробітної плати та у розмірі однорічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4

Згідно із частиною сьомою статті 34 Закону у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не меншим за п'ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Отже, вказана норма закону визнає суб'єктом права на допомогу у зв'язку із смертю потерпілого всю його сім'ю в цілому, а не окремих її членів.

За змістом зазначеної норми законодавства право на отримання після смерті потерпілого вказаної виплати в особи виникає у зв'язку з її належністю до складу сім'ї померлого.

Суди першої й апеляційної інстанцій неправильно здійснили тлумачення частини сьомої статті 34 Закону та помилково вважали, що норма закону передбачає здійснення двох одноразових виплат на одну особу - у розмірі п'ятирічної заробітної плати та у розмірі однорічної заробітної плати.

Системний аналіз зазначеного закону вказує на те, що сім'я потерпілого має право лише на одноразову допомогу, яка сумарно не може бути меншою за п'ятирічну заробітну плату потерпілого.

Вказівка у законі на те, що розмір одноразової допомоги повинен бути не меншим за п'ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, встановлює найменший граничний її розмір на кожного члена сім'ї.

Тобто, конструкція статті забезпечує осіб незалежно від їх кількості отримати гарантовану державою одноразову допомогу сім'ї, яка повинна бути не меншою за п'ятирічну заробітну плату, але й не меншою за однорічний заробіток.

Отже, суди не звернули увагу на те, що вимоги позивача не ґрунтуються на нормах матеріального права, у зв'язку з чим ухвалили рішення про стягнення двох одноразових допомог, тоді як частина сьома статті 34 Закону передбачає виплату лише однієї допомоги із вказівкою на те, що вона не може бути меншою за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу.

Таким чином, виходячи за межі доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень у частині стягнення одноразової допомоги у розмірі однорічної заробітної плати, яка становить 34 953 грн 60 коп., та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса на користь ОСОБА_3 одноразової допомоги у розмірі однорічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4 у розмірі 34 953 грн 60 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Одеса про стягнення одноразової допомоги у розмірі однорічної заробітної плати загиблого ОСОБА_4 у розмірі 34 926 грн 61 коп. відмовити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик