Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/14738/15-ц

провадження № 61-3134св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник позивача - Яценко Євген Олександрович,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кирилюк Г.М., Музичко С. Г., Мараєвої Н. Є., від 16 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 вересня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі -

АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 40.29-34/397 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 18 731 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних та комісій, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11 вересня 2012 року. На забезпечення виконання даного зобов'язання в цей же день між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 013/640-П.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх кредитних зобов'язань, станом на 17 листопада 2014 року, утворилась заборгованість у розмірі 21 559,11 доларів США, що за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) еквівалентно 332 278 грн 02 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 308,04 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 174 284 грн 23 коп., заборгованості за відсотками - 6 833,08 доларів США (105 314 грн 31 коп.), пені за несвоєчасне повернення кредиту - 2 137,22 доларів США (32 939 грн 72 коп.), пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1 280,77 доларів США (19 739 грн 76 коп.).

З урахуванням викладеного, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором кредиту в розмірі 21 559,11 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 332 278 грн 02 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту у загальному розмірі 5 305 грн 37 коп., з яких 271 долар США, що згідно з курсом НБУ станом на 17 листопада 2014 року становить 4 173 грн 40 коп. - основної заборгованості за кредитом, 1 131 грн 97 коп. - заборгованість за відсотками.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду для захисту своїх прав на застосуванні якої наполягав відповідач, отже вважав, що стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором лише в межах такого строку.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що договір поруки є припиненим, оскільки протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за договором кредиту, укладеного між

ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, банк не пред'явив вимогу до ОСОБА_6 про повне виконання кредитного зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 5 305 грн 37 коп. та судового збору в розмірі 243 грн 60 коп. скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 12 вересня 2006 року № 40.29-34/397, яка станом на 17 листопада 2014 року, становила 4 018,24 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 17 листопада 2014 року, становило 61 930 грн 72 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, щосудом першої інстанції неправильно застосовано норми статті 257-267 ЦК України.

13 липня 2016 рокуОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заявник просить скасувати оскаржуване рішення повністю, проте в частині вирішення справи щодо поручителя доводів на обґрунтування касаційної скарги не наводить. Підстав для виходу за межі касаційної скарги не вбачається, а тому судові рішення в частині вирішення позовних вимог до поручителя не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми статті 257-267 ЦК України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 12 вересня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 18 731 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних та комісій, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11 вересня

2012 року.

Пунктом 1.1.1 договору кредиту № 40.29-34/397 передбачено графік погашення заборгованості, відповідно до якого погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником щомісячно з жовтня 2006 року по серпень 2012 року рівномірними платежами по 260 доларів США, а у вересні 2012 року - платежем у розмірі 271 долар США.

Пунктом 2.4.1 вказаного договору сторонами погоджено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту в період сплати, за який приймається період з 01 по 10 число місяця, наступного за звітним.

Разом з тим, 12 вересня 2006 року, на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 013/640-П.

Також, встановлено, що ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконував - останній платіж за кредитним договором здійснив 20 листопада 2009 року.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» посилалось на те, що станом на 17 листопада 2014 року, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 21 559,11 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 332 278 грн 02 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 308,04 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 174 284 грн 23 коп., заборгованості за відсотками - 6 833,08 доларів США (105 314 грн 31 коп.), пені за несвоєчасне повернення кредиту - 2 137,22 доларів США (32 939 грн 72 коп.), пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1 280,77 доларів США (19 739 грн 76 коп.).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог статей 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Згідно зі статтею 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

17 листопада 2015 року ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, подав заяву про застосування строків позовної давності.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_4 12 вересня 2006 року було надано кредит з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 11 вересня 2012 року та умовами кредитного договору визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів до 10 числа місяця, що слідує за звітним, встановивши, що останній місячний платіж ОСОБА_4 вніс 25 листопада 2009 року, а банк звернувся до суду з позовом у серпні 2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у межах строку позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4, неправильно застосував положення статей 257, 258, 261 ЦК України.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року у цій частині залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило