Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 465/1394/16-ц

провадження № 61-986св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс»,

представники відповідача - Федоришин Тарас Анатолійович, Порошин Володимир Владиславович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Мигаль Г. П. від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської областіу складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М., від 22 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (далі - ЛКП «Львівелектротранс») про стягнення недонарахованої заробітної плати та компенсації моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він працює у відповідача на посаді водія тролейбуса. З 01 квітня 2013 року адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс», всупереч наказів від 04 вересня 2012 року № 320, від 30 листопада 2012 року

№ 449, пункту 1.1.8 Галузевої угоди на 2010-2012 роки, пункту 3.2.1 Галузевої угоди на 2014-2015 роки та пункту 5.2 колективної угоди на 2011-2013 роки та 2014-2015 роки, не було переглянуто розрахунок тарифних ставок, у зв'язку з чим оплата проводилась із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 1 102 грн, що становить 13 грн 70 коп. на годину, що суперечить вимогам статті 97 КЗпП України. Зазначав, що такими неправомірними діями відповідача, щодо порушень трудового законодавства йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 3 000 грн.

З урахуванням викладеного, та збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд, стягнути з відповідача на його користь недоплачену частину заробітної плати у розмірі 3 280 грн, а також моральну шкоду - 3 000 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області

від 22 листопада 2016 року, задоволено частково.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_3 недоплачену заробітну плату в розмірі 3 280 грн 23 коп. за період з липня-серпень 2012 року, квітня-грудня 2013 року та січня-травня 2014 року.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у спірний період

ЛКП «Львівелектротранс» безпідставно зменшило розмір заробітної плати ОСОБА_3, що призвело до недонарахування йому коштів у розмірі

3 280 грн 23 коп.

19 грудня 2016 рокуЛКП «Львівелектротранс» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що накази від 20 лютого 2012 року № 54,

від 04 вересня 2012 року № 320, від 30 листопада 2012 року № 449, від 04 січня 2013 року № 06, від 29 листопада 2013 року № 543 жодним чином не погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором, оскільки були прийняті у чіткій відповідності до статті 14 Закону України «Про оплату праці», а також колективної, галузевої та генеральної угод.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працює у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса.

На підприємстві для водіїв тролейбуса встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках, які розраховуються з урахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати.

Наказами ЛКП «Львівелектротранс» проводилось відтермінування формування схеми посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік»

від 20 лютого 2012 року № 54 з 01 січня 2012 року по 31 березня 2012 року - 1 073 грн до 01 липня 2012 року; від 04 вересня 2012 року № 320 - з 01 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2012 року - 1 118 грн до 01 квітня 2013 року;

від 30 листопада 2012 року № 449 - з 01 грудня 2012 року - 31 грудня 2012 року - 1 134 грн до 01 червня 2013 року.

Також, наказами ЛКП «Львівелектротранс» проводилось відтермінування формування схеми посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 04 січня 2013 року № 06 з 01 січня 2013 року - 01 грудня 2013 року - 1 147 грн до 01 липня 2013 року.

Наказом від 29 листопада 2013 року ЛКП «Львівелектротранс» проводилось відтермінування формування схеми посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та Законом України «Про Державний Бюджет України на 2014 рік» з 01 січня 2014 року - 1 218 грн до 01 червня 2014 року.

Крім того, установлено, що 25 серпня 2011 року ЛКП «Львівелектротранс» прийнято колективну угоду на 2011-2013 роки, де у додатку № 13 закріплено розмір доплати за роботу у нічні години - 30 %, що суперечить статтям 16, 97 КЗпП України, вимогам Генеральної угоди, яка у додатку № 3 передбачає розмір доплати за роботу у нічний час 35 % та пункту 1.1 Колективної угоди

ЛКП «Львівелектротранс» на 2011-2013 роки, відповідно до якого Колективна угода передбачає додаткові, згідно з чинним законодавством, положення з оплати і умов праці, соціально-трудові пільги, гарантії та компенсації працівників підприємства і не може погіршувати вимоги чинного трудового законодавства, вимог Генеральної, Галузевої та Регіональної угод.

Із розрахунку недоплаченої заробітної плати за роботу у період з липня - серпень 2012 року, квітня - грудень 2013 року, а також січня - травня 2014 року встановлено, що ЛКП «Львівелектротранс» заборгувало позивачу -

3 280 грн 23 коп.

Статтею 14 Закону України «Про оплату праці» та частиною другою статті 97 КЗпП України встановлено, що норми колективного договору, які допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватись лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства не більше як шість місяців, а також аналогічного положення пункту 1.1.8 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців житлово-комунального господарства України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України

на 2010 - 2012 роки.

Роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці», пункт 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року

№ 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що у 2012 - 2014 роках позивач отримав заробітну плату з розрахунку меншого розміру мінімальної заробітної плати, що була встановлена Законами України «Про Державний бюджет» за відповідні періоди, у зв'язку із відтермінуванням посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати на підставі наказів відповідача, що суперечить вимогам статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» щодо заборони роботодавцю в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, дійшов обґрунтованого висновку про те, що безпідставне зменшення заробітної плати позивача є порушенням його прав, які підлягають захисту у обраний ним спосіб.

Згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 13 Постанови роз'яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суди керуючись вимогами статті 237-1 КЗпП України, правильно визначили розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, оскільки позивачем доведено заподіяння такої у зв'язку з порушенням його трудових прав.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило