Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 661/4753/14-ц

провадження № 61-14502 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Кобзар Юлія Богданівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Херсонської області від 11 січня 2018 року у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Базіль Л. В., Бугрик В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив стягнути з відповідача на його користь суму банківського вкладу у розмірі 69 717,77 грн та 17 524 грн річних, в рахунок відшкодування моральної шкоди 7620 грн, судових витрат 76,20 грн, всього 94 937,97 грн.

Позов мотивовано тим, що 05 січня 2012 року на території Автономної Республіки Крим між сторонами було укладено депозитний договір з додатковою угодою до нього, за яким позивач передав, а відповідач прийняв на депозит грошові кошти у розмірі 69 717,77 грн на строк 6 місяців, що підтверджується копіями квитанцій та випискою за основною карткою позивача за період з 05 травня 2012 року по 30 вересня 2014 року. За умовами договору відповідач зобов'язався нарахувати та щомісячно виплачувати позивачу відсотки в розмірі 14,5 %, які згодом були збільшені до 18 %.

З 05 квітня 2014 року відповідач припинив нараховувати та виплачувати відсотки, на вимогу позивача депозитні кошти не повернув, відмова відповідача від дострокового повернення депозиту завдала позивачу також і моральної шкоди, розмір якої останнім оцінено в суму 7620 грн.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 21 серпня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором банківського вкладу від 05 січня 2012 року в розмірі 87 241,77 грн (з яких сума основного боргу - 69 717,77 грн, відсотки - 17 524 грн). Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доведено факт існування між сторонами правовідносин, що регулюються договором банківського вкладу та наявності у банку обов'язку по виконанню зобов'язань за вказаним договором незалежно від обставин, що виникли на окупованій території Криму, де на ім'я позивача був відкритий депозитний рахунок у Кримському регіональному управлінні ПАТ «КБ «ПриватБанк».

При цьому, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало суду доказів, які б свідчили про те, що між ним та позивачем не укладався договір банківського вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо. При цьому договірні правовідносини, які існують між сторонами, не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена частково. Ухвалу апеляційного суду скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового апеляційного розгляду постановою апеляційного суду Херсонської області від 11 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення банківського вкладу та судового збору скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення банківського вкладу.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності достовірно підтвердили наявність між сторонами договірних правовідносин банківського вкладу, про що вказано у позовній заяві, надані ним заява та квитанції на частину заявлених до стягнення коштів такими доказами не є, рішення ж суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дав належної оцінки доказам, які є в матеріалах цивільної справи, зокрема, позивачем було надано оригінал заяви про відкриття депозитного рахунку та оригінали квитанцій про внесення коштів. Вказані квитанції містять найменування банку (філію, відділення), дату здійснення касової операції, дату валютування, прізвище ім`я по батькові платника, призначення платежу, підпис працівника банку (філії. Відділення) який прийняв готівку, електронний цифровий підпис. Тобто квитанції містять всі необхідні реквізити, тому є належним підтвердженням внесення готівки у розмірі 69 717,77 грн, відповідно до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. При цьому, вказані квитанції містять електронний цифровий підпис працівника банку, тому проставлення печатки (штампа) не вимагається.

Письмова форма договору банківського вкладу була додержана сторонами, оскільки внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею документів про підтвердження внесення готівки (квитанцій, ощадної книжки).

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 05 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір на оформлення вкладу «Стандарт», згідно з яким у регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться у м. Бахчисарай, відкрито відповідний рахунок. За умовами договору позивач передав банку грошові кошти в розмірі 10 000 грн на строк 6 місяців до 5 липня 2012 року із нарахуванням 14,5 % річних, розмір яких відповідно до додаткової угоди збільшено на 0,5 %.

Договір було пролонговано та протягом 2012-2014 років позивачем було перераховано 69 717,77 грн, а процентну ставку було збільшено до 18% річних.

27 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення суми вкладу та нарахованих процентів, однак банк кошти не повернув.

На підтвердження факту укладання між сторонами спірної угоди та внесення на депозит коштів позивачем під час розгляду справи надана заява від 05 січня 2012 року про відкриття банківського вкладу та додаткова угода до договору, квитанції від 5 січня 2012 року № 2 про внесення на депозитний рахунок 10 000 грн, від 7 листопада № 3 про внесення на депозитний рахунок 20 000 грн та від 13 січня 2014 року про внесення на депозитний рахунок 5 000 грн, а в апеляційному суді - квитанція від 2 жовтня 2013 року про внесення на депозитний рахунок 30 000 грн, і суд першої інстанції визнав ці письмові докази належними та допустимими.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК Українидоговір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК Україниврегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення договору банківського вкладу, який укладений у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться у м. Бахчисарай АР Крим, що є його процесуальним обов'язком, оскільки надані ним заява з проханням оформити банківський вклад та додаткова угода до договору не містять печатки банківської установи та не підтверджують факт внесення на депозит коштів. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження внесення ОСОБА_4 на депозитний рахунок вкладника грошових коштів у розмірі 69 717,77 грн.

Надані позивачем квитанції на частину заявлених до стягнення коштів в силу пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 з наступними змінами в редакції, чинній на час вказаних у позові спірних правовідносин сторін не належними і допустимими доказами підтвердження факту внесення на депозитний рахунок 69 717,77 грн.

Оригінал договору банківського вкладу, укладений у письмовій формі, ощадна книжка або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку у матеріалах справи відсутні, позивачем не надавались та судами попередніх інстанцій не досліджувались.

Апеляційний суд правильно застосував положення частини першої статті 1058, частини першої статті 1059 ЦК України, пунктів 1.4, 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, у зв'язку із чим, за відсутності документально підтвердженого факту укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У цій справі позивач не довів, що між сторонами було в належній, визначеній законом письмовій формі укладено договір банківського вкладу.

Посилання касаційної скарги на те, що відповідач не спростував доводи позовної заяви, не ґрунтуються на вимогах норм процесуального права щодо доказування, оскільки саме на позивача, а не відповідача, покладено обов'язок довести підставу позову, надати належні й допустимі докази на їх підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Херсонської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська