Провадження № 2/337/120/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2018 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого судді Нещеретної Л.М.

при секретарі Шварцер Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки, який мотивує тим, що між ними 14.09.2011р. було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 6 500,00грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, у звязку з чим утворилась заборгованість станом на 31.08.2017р. в сумі 66 710,91грн., яка складається з заборгованості за кредитом 6459,79 грн., заборгованості за відсотками 53 498,22 грн., пені 3 100,00грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 3152,90грн.

Просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600,00 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.11.2017 р. відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом та призначено судове засідання.

20.02.2018року до суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_2 на вказаний позов, в якому вона позов не визнала повністю і зазначила, що позивач не подав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності будь-якого боргу та його розміру. Крім того, банк пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення процентів та пені. Також вказала на те, що одночасне стягнення пені та штрафу є подвійною цивільно-правовою відповідальністю. Просить в позові відмовити повністю.

Ухвалою суду від 20.02.2018 р. за клопотанням відповідачки ОСОБА_2 витребувані додаткові докази виписки з банківського рахунку.

Вказані документи надійшли до суду 03.03.2018 р.

05.04.2018 р. до суду найшла відповідь позивача на відзив на позов, в якій позивач зазначив, що на підтвердження наявності заборгованості та її розміру ним надано виписку з особового рахунку відповідачки, яка є первинним бухгалтерським документом і відповідно належним та допустимим доказом у цій справі. Розрахунок заборгованості був складений на підставі цієї виписки. Згідно з цими документами відповідачка знімала з карткового рахунку кредитні кошти, тобто користувалась ними, частково погашала заборгованість. Користуючись кредитними коштами, відповідачка знала та розуміла умови договору, але належним чином своїх зобовязань з повернення кредиту не здійснювала. Строк дії кредитної картки відповідачки, виданої на виконання кредитного договору, становив 07.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 12.10.2017 р., тобто в межах строку позовної давності, в т.ч. і за вимогами про стягнення пені. Крім того, вказав, що пеня та штрафи є різними видами штрафних санкцій. Нарахування пені та штрафу передбачено умовами кредитного договору, який укладено сторонами вільно. Тому заперечення відповідачки проти позовних вимог є безпідставними. Просить позов задовольнити повністю.

Представник позивача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити повністю.

16.08.2018 року від представника відповідачки надійшли доповнення до відзиву. У вказаних доповненнях представник відповідачки зазначає, що позивач неправомірно нарахував та предявив до стягнення суму процентів починаючи з 01.08.2015 року, так як у липні 2015 року сплив строк передбачений договором кредитування (строк дії картки). Обґрунтовуючи тим, що згідно ч.2. ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати проценти передбачені договором припиняється після спливу строку визначеного договором кредитування. Також зазначає, що оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 14.09.2011 року до 31.08.2017 року, позовна давність повинна застосовуватись з урахуванням чергових платежів, які визначені 25 числом кожного місяця. З урахуванням застосування строків позовної давності до чергових платежів підлягає стягненню нараховані проценти починаючи з 12.10.2014 року, тобто у межах трьох років до предявлення позову та з урахуванням строку дії картки, тобто до 01.08.2015 року.

Представник відповідачки заявив клопотання про розгляд справи без її участі за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд,дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики.

Так, згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд встановив, що між сторонами 14.09.2011р. було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 6500,00грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказаний кредитний договір є договором приєднання і складається із Анкети-заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Відповідачка, підписавши Анкету-заяву, прийняла на себе зобовязання за вказаним кредитним договором, зокрема, здійснювати погашення кредиту обовязковими щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості до 25 числа наступного місяця.

На виконання умов кредитного договору, ОСОБА_1 видав відповідачці кредитну картку № 646429 зі строком дії до 07.2015року.

Згідно виписки по особовому рахунку № 646429 на імя відповідачки ОСОБА_2, остання протягом дії кредитної картки користувалась кредитними коштами та частково здійснювала повернення кредиту. Станом на 01.08.2015р. (закінчення строку дії кредитної картки) кредитні кошти та інші нараховані платежі повернуті нею не були.

Згідно розрахунку заборгованості позивача, який підтверджено випискою з особового рахунку № 646429, станом на 31.08.2017 року заборгованість відповідачки перед Банком становить 66 710,91 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 6 459,79грн., заборгованості за відсотками 53 498,22 грн., пені 3 100,00 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 3 152, 90грн.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши сукупність наданих суду доказів з точки зору їх належності, допустимості, достатності, достовірності, взаємозвязку, суд приходить до висновку, що відповідачка порушила умови укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки не виконала свого зобовязання щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків, у звязку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором, стягнення якої позивач має право вимагати в судовому порядку.

При цьому, суд виходить з того, що факт укладання кредитного договору, його правомірність, отримання кредитних коштів, а також факт неналежного виконання нею свого обовязку по поверненню кредиту, в силу чого виникла заборгованість, відповідачкою фактично не оспорюється, у звязку з чим ці обставини не підлягають доказуванню в силу вимог ст.82 ЦПК України.

Однак, при вирішенні даної цивільної справи суд виходить з того, що відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на позов та доповненнях до відзиву заявила про пропуск позивачем строку позовної давності за основними та додатковими вимогами, що суд сприймає як заяву про застосування строку позовної давності.

Так, згідно з ст.257 та ч.3ст.267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.252-255 ЦК України.

Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Суд встановив, що укладений між сторонами кредитний договір передбачав щомісячне погашення кредитних коштів рівними платежами до 25 числа кожного наступного місяця, з кінцевим строком повернення кредиту 01.08.2015року.

Отже, аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 у звязку з порушенням відповідачкою свого обовязку по сплаті щомісячних платежів мав право заявити вимоги про їх стягнення в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися з моменту настання строку сплати чергового щомісячного платежу, а щодо вимог про повне повернення кредитних коштів з моменту закінчення строку дії картки.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицьовій стороні картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. З матеріалів справи вбачається, що термін дії картки відповідача закінчився у липні 2015 року.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В ухвалі від 23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України) та виходив з наступного.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya KompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbingsand Others v. The United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Як вбачається з позовної заяви, банк просить стягнути нараховані відсотки на прострочену заборгованість по кредиту за період з 14 вересня 2011 по 31 серпня 2017 року.Таким чином, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за відсотками після спливу передбаченого договором строку кредитування таз пропущенням строку позовної давності за черговими платежами.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідач зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 25 числа кожного місяця.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).Згідно з ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2, 4ст. 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, 14 вересня 2011 року між банком та відповідачем укладено договір № б/н (надалі - Договір), за яким він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6 500,00 грн. Базова процентна ставка - 36 процентів в місяць із розрахунку 360 днів на рік. Погашення заборгованості - щомісячний платіж у розмірі 7% від заборгованості. Строк дії кредитного ліміту рівняється строку дії картки.

Відтак, у межах строку кредитування (до кінця липня 2015 року) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ОСОБА_3 Верховного Суду, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Так, ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 відхилила аргументи позивача про те, що на підставі ст.599 та ч. 4 ст.631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки, поряд зі встановленням строку дії договору, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, тобто внесення щомісячних платежів, строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, спливає у 25 число кожного місяця строку, то необхідно застосувати строк позовної давності до кожного окремого платежу, і відповідно не підлягають стягненню проценти нараховані за період з 14.09.2011 р. по 12.10.2014 р., так як позивач звернувся до суду 12.10.2017 р.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строк дії договору.

Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд в Постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 751/5977/17, провадження № 61-560св17.

Строк дії кредитної картки, виданої відповідачеві, обмежений липнем 2015 року.

Як зазначалось після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом (див. пункт 54 цієї постанови), то після липня 2015 року позивач не має права такі проценти нараховувати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 14.09.2011 року до 31.08.2017 року, позовна давність повинна застосовуватись з урахуванням чергових платежів.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

З урахуванням вище наведеного суд вважає що підлягає стягненню сума нарахованих процентів починаючи з 12.10.2014 року по 01.08.2015 року.

З розрахунку заборгованості позивача вбачається, що за період 12.10.2014 року по 31.03.2015 року позивач розраховував проценти виходячи з процентної ставки 34,80 %, а з 01.04.2015 року 43,20%.

Отже, позивачем починаючи з 01.04.2015 року нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору (36%), всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

Банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, при цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було проінформовано відповідачку про збільшення процентної ставки.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17. Доказів повідомлення відповідачки про збільшення розміру процентної ставки позивач суду не надав, тому застосування для розрахунку процентів більшої ставки ніж встановлено у договорі не ґрунтуються на вимогах законодавства.

В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 36% річних на залишок заборгованості. Але, у розрахунку наданого позивачем у період з 12.10.2014 року п 01.04.2015 року позивач застосував процентну ставку у розмірі 34,80%. Тому суд виходить з заявлених позивачем вимог.

Таким чином, виходячи з заявлених позовник вимог у період з 12.10.2014 року по 01.04.2015 проценти за користування кредитом складають 1 248,89 грн. виходячи з наступного розрахунку: 6 459,79 грн. * 34,80% / 360 днів. * 200 днів. Проценти за період з 01.04.2015 по 01.08.2015 року складають 599,30 грн. виходячи з наступного розрахунку: 6 459,79 грн. * 36 % / 360 днів. * 92 днів. Всього сума процентів за період з 12.10.2014 року по 01.08.2015 року складає 1 843,19 грн.

Розмір заборгованості по тілу кредиту підтверджується випискою з особового рахунку, яка є належним та допустимим доказом, тому суду бере її за основу при ухваленні цього рішення. При цьому, суд враховує, що відповідачка розмір заборгованості за тілом кредитом не оспорювала, і тому суд вважає сума тіла кредиту у розмірі 6 459,79 грн. підлягає стягненню.

Вирішуючи питання про стягнення пені, суд виходить з того, що згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, що визначено ст.549,610 ЦК України.

Факт порушення відповідачкою свого зобовязання за кредитним договором знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

Крім того, умовами кредитного договору передбачено право банку нараховувати пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем та виписки з банківського рахунку станом на 31.08.2017р. розмір нарахованої пені становить 3 100,00грн.

Разом з тим, згідно з п.1ч.2ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Ст.253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) навідповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Беручи до уваги вищевказане, а також заяву відповідачки про застосування при вирішенні даної справи строку позовної давності, в т.ч. за вимогами про стягнення пені, при вирішенні питання про розмір пені, враховуючи, що позивач звернувся з цим позовом 12.10.2017р., суд вважає, що пеня підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в межах 1-річного строку позовної давності, а саме за період з 12.10.2016р. по 31.08.2017р. (в межах заявлених позовних вимог). Розмір пені за цей період становить 1 100,00 грн. відповідно до розрахунку наданого позивачем.

З вимогами про стягнення пені за період до 12.10.2016р. позивач звернувся до суду поза межами 1-річного строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Крім того, при ухваленні рішення, суд враховує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки штрафів сумі 500,00 грн. (фіксована частина), 3 152,90 грн. (процентна складова).

Разом з тим, підстав для задоволення цих позовних вимог суд не знаходить через таке.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд встановив, що відповідно до п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною кредитного договору, укладеного між сторонами, за порушення строків внесення платежів, передбачених цим кредитним договором, позичальник сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування, а відповідно до п.2.1.1.7.6 вказаних умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанню більш ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00грн. (фіксована частина) та 5% від суми позову (процентна складова).

Таким чином, умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено штраф і пеню за одне й те саме порушення порушення позичальником строків внесення платежів, тому вимога позивача про їх одночасне стягнення з відповідачки свідчить про застосування подвійної відповідальності, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. За вказаних обставин підстав для стягнення штрафу (як в фіксованому, так і процентному вигляді) суд не знаходить і в цій частині позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням строків позовної давності сума заборгованості за період з 12.10.2014 року по 01.08.2015 року складає:заборгованість за тілом кредиту в сумі 6 459,79 грн., заборгованість за відсотками 1 843,19 грн., пеня в сумі 1 100,00 грн. За вказаний період відповідачкою було сплачено на погашення заборгованості 2 210,06 грн., що підтверджується розрахунком та банківськими виписками наданими позивачем.

Згідно ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Таким чином, враховуючи черговість погашення заборгованості сума пені у розмірі 1 100,00 грн. сплачена відповідачкою в повному обсязі та частково сплачено суму процентів у розмірі 1 110,06 грн. та відповідно залишок заборгованості по відсоткам складає 1 843,19 грн. 1 110,06 грн. = 733,13 грн. яка і підлягає стягненню з відповідачки.

Таким чином суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі 6 459,79 грн., заборгованість за відсотками 733,13 грн. Всього 7 192, 92 грн. В іншій частині позову слід відмовити.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 172,48 грн.

Керуючись ст.61 Конституції України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 257, 258, 261, 266, 267, 526, 530, 534, 549, 610, 612, 627, 629, 1048, 1049, 1054, 1050 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 Леонідівнипро стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», , місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, р/р 3111, МФО 305299, заборгованість за кредитним договором б/н від 14.09.2011р. в загальному розмірі 7192,92 грн., в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору 172, 48 грн., усього 7365,40 грн. (сім тисяч триста шістдесят пять гривень 40 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжяпротягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Нещеретна