Справа № 588/563/18
№ провадження 2/588/347/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2018 року Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючої судді Щербаченко М.В., за участю секретарів судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Тростянці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Приватного підприємства «Буймерське» про визнання договору оренди землі недійсним та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками,

У С Т А Н О В И В:

Позивач у квітні 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивує тим, що вона 10.10.2007 року підписала договір оренди землі на 10 років з Приватним підприємством «Буймерське», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.11.2007 року за №84. Вказаним договором передбачено передачу трьох земельних ділянок загальною площею 4,2140 га, відповідно до Державних актів серії ЯГ №278878, ЯГ №278879 від 05.07.2006 року. На час укладання (підписання) 08.11.2007 року спірного договору статтею 15 Закону України «Про оренду землі» були передбачені такі істотні умови договору оренди землі: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю,тощо.Укладений договір оренди землі не містить ряду істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» діючого на момент укладення правочину, а саме: відсутні істотні умови договору про умови збереження стану обєкта оренди,не вказані кадастрові номери земельних ділянок. Кадастровий план земельних ділянок, наданий по договору не відповідає нумерації кадастрового запису земельних ділянок згідно Державних актів на землю №278879, №278878.

Позивач також посилалась на те, що 13.08.2015 року підписано шість додаткових угод до договору №84 з відповідачем на продовження строку оренди землі ще на 10 років, про що вчинено запис в державному реєстрі №16976780 від 12.10.2016, №16967327 від 12.10.2016, №17701698 від 23.11.2016, №17702214 від 23.11.2016, №17638000 від 21.11.2016. Також, реєстратор вчинено запис про те, що оренда продовжується на 20 років, однак в додатковій угоді вказано, строк продовження 10 років. В кожній додатковій угоді вказувалась оренда однієї земельної ділянки, тобто всього шести, але сам договір передбачає оренду лише трьох земельних ділянок. Відповідач додав земельні ділянки, які не були зазначені в договорі і не мали додатків до нього. Державні акти у позивача зявились 27.03.2008 року, серія ЯЕ №404512, серія ЯЕ №404513, серія ЯЕ №404514. На момент укладання договору позивач не мав цих земельних ділянок у власності на них відсутні в договорі кадастрові номери, акт визначення меж земельної ділянки, акт прийому передачі земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки та ситуаційний план.

Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд: 1) визнати договір оренди землі від 10.10.2007 (запис в Державному реєстрі земель від 08.11.2007 № 84) недійсним відповідно до закону; 2) усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками (кількість 6 ділянок згідно Державних актів: серія ЯЕ № 404512, серія ЯЕ № 404513, ЯЕ № 404514, ЯГ №278878, ЯГ № 278879).

Ухвалою суду від 18.04.2018 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 23.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у задоволенні повністю, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Зокрема, представник відповідача ОСОБА_4 вважала доводи викладені у позовній заяві необґрунтованими, оскільки на час укладення спірного договору оренди землі 10.10.2007 стаття 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладання договору оренди землі), передбачала вичерпний перелік істотних умов договору оренди землі, і не передбачала такої істотної умови договору як кадастровий номер земельної ділянки. Відповідне положення до статті 15 Закону України «Про оренду землі» було внесено після укладення спірного договору. Натомість серед відомостей про обєкт оренди було передбачено місце розташування та розмір земельної ділянки, що визначено у пунктах 1 та 2 спірного договору. Представник відповідача ОСОБА_4 також зазначила, що спірний договір оренди землі містить умови збереження стану обєкта оренди. Так, текст договору оренди землі повністю відповідає тексту типового договору оренди землі, як було затверджено постановою Кабінету Міністрів України 03.03.2004 року №220 (в редакції на момент укладення договору). Сторони під час укладення спірного договору повністю дійшли згоди щодо указаної істотної умови, передбачивши у пункті 17 договору, що умови збереження стану обєкта оренди визначаються згідно чинного законодавства, у пункті 28 Договору передбачено право Орендодавця вимагати від Орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, а у пункті 31 Договору зазначений обовязок Орендаря дотримуватись режиму природоохоронного використання земель. Оскільки спірний договір містить всі істотні умови, передбачені 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладання договору оренди землі), то законні підстави для визнання договору оренду землі недійсним відсутні. Крім того, представник відповідача ОСОБА_4 вважала, що сама по собі відсутність істотних умов договору не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки необхідним є встановлення чи порушується субєктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Позивачем не доведено порушення будь-яких її прав. Крім того, позбавлення відповідача права оренди після одинадцяти років фактичних орендних відносин, проти яких позивач не висловлювала жодних заперечень також буде свідчити про порушення принципу «правової визначеності», оскільки орендар, який належним чином виконує протягом багатьох років свої зобовязання перед орендарем, має законне право очікувати і в подальшому на збереження свого права оренди, яке встановлено договором і є обовязковим для обох сторін. Крім того, представник відповідача вважала, що позивач пропустила строк позовної давності, що обчислюється з дати укладення спірного договору- 10.10.2007 року, вона не зверталась з клопотанням про поновлення строку позовної давності, поважних причин не довела, а тому представник відповідача просила суд застосувати наслідки пропуску такого строку позивачем, у разі якщо суд вважатиме, що позов ОСОБА_5 обґрунтованій.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

Судом установлено, що ОСОБА_5 на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 278878 та ЯГ № 278879, які видані позивачу 05.07.2006 року, є власником земельної ділянки площею 0,3593 га з кадастровим номером :00:005:0494, яка знаходиться на території Буймерської сільської ради Тростянецького району (а.с.18,19), а також двох земельних ділянок площею 3,3367 га, з кадастровим номером :00:002:0051 та площею 0,5180 га з кадастровим номером :00:003:0010, які знаходяться на території Станівської сільської ради Тростянецького району (а.с.16,17).

Указані три земельні ділянки, які на праві власності належать позивачу, стали обєктом оренди, що не оспорюється сторонами.

Так, позивачем та приватним підприємством «Буймерське» 10.10.2007 року було укладено договір оренди землі за умовами якого ОСОБА_5 як Орендодавець надає, а Орендар - приватне підприємство «Буймерське» в особі директора ОСОБА_6 приймає у строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 4,2140 га, у тому числі ріллі - 3,3367 га, сіножаті 0,5180 га, пасовища 0,3593 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Станівської сільської ради Тростянецького району Сумської області та Буймерської сільської ради Тростянецького району Сумської області. Зазначений договір був зареєстрований 08.11.2007 року № 84 у Тростянецькому районному реєстраційному відділі Сумського регіонального центру ДЗК України (а.с.8-9).

Сторони також 10.10.2007 року підписали акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі земельної ділянки, що передається в оренду, за змістом якого ОСОБА_5 передала в натурі в оренду терміном на 10 років відповідачу у справі земельну ділянку загальною площею 4,2140 га, у тому числі ріллі - 3,3367 га, сіножаті 0,5180 га, пасовища 0,3593 га (а.с.10).

В подальшому позивач та відповідач підписали три додаткові від 13.08.2015 року до договору оренди землі, зареєстрованого 08.11.2007 року № 84,кожна з яких стосувалась окремого обєкта оренди - земельних ділянок площею 3,3367 га,0,5180 га та 0,3593 га,(належних позивачу за Державними актами серії ЯГ № 278878 та ЯГ № 278879) (а.с.20-25).Указаними додатковими угодами збільшено строк оренди указаних земельних ділянок на 10 років, а основний спірний договір оренди землі, зареєстрований 08.11.2007 року №84 викладено в новій редакції.

Крім того, позивач після укладення спірного Договору оренди землі від 10.10.2007 року за Державними актами на право власності серії ЯЕ № 404512, ЯЕ № 404513, ЯЕ № 404514, виданими 27.03.2008 року, набула у власність ще три земельні ділянки: площею 3,8031 га з кадастровим номером :00:003:0522, площею 0,8015 га з кадастровим номером :00:003:0445 та площею 0,3632 з кадастровим номером :00:004:0298 зцільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташована на території Буймерської сільської ради Тростянецького району Сумської області (а.с.13-15).

Указані три земельні ділянки, які належать позивачу за Державними актами на праві власності серії ЯЕ № 404512, ЯЕ № 404513, ЯЕ № 404514 також стали обєктом оренди на підставі трьох додаткових угод від 13.08.2015 року до договору оренди землі, зареєстрованого 08.11.2007 року №84, укладених позивачем та відповідачем, які пройшли державну реєстрацію, що визнано і не заперечується сторонами (а.с.26-31).

Оцінюючи наявність правових підстав для визнання спірного Договору оренди землі від 10.10.2007 року недійсним, суд виходить з таких мотивів.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на відсутність на її думку у спірному Договорі оренди землі від 10.10.2007 року двох істотних умов - кадастрового номера та умов збереження стану обєкта оренди.

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України Про оренду землі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Ураховуючи викладені положення статті 5 ЦК України до спірних правовідносин застосовується редакція Закону України Про оренду землі, яка була чинною на час укладення сторонами у справі спірного Договору оренди землі від 10.10.2007 року.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Таким чином, датою укладення спірного Договору оренди землі є 10.10.2007 року, тобто момент, коли сторони дійшли згоди щодо його умов у відповідній письмовій формі, а з 08.11.2007 року, тобто з моменту його державної реєстрації, такий договір набув чинності для сторін.

Стаття 15 Закону України Про оренду землі у редакції на момент укладення спірного Договору оренди землі(10.10.2007 року) передбачала, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Отже, доводи позивача про те, шо станом на дату укладення спірного договору оренди землі стаття 15 Закону України Про оренду землі передбачала як істотну умову кадастровий номер земельної ділянки є необґрунтованими, при визначенні обєкта оренди указана норма вимагала посилання лише на місце розташування та площу земельної ділянки.

У пунктах 1 та 2 Договору оренди землі від 10.10.2007 року визначено, що передається у платне строкове користування земельні ділянка, що знаходиться на території Буймерської та Станівської сільської ради. Крім того, визначено кількісні та якісні характеристики земель, що передаються у платне строкове користування, зокрема зазначено, що передається в оренду земельна ділянка загальною площею 4,2140 га, у тому числі ріллі - 3,3367 га, сіножаті 0,5180 га, пасовища 0,3593 га.

Спірний договір оренди землі містить схему земельної ділянки, яка передавалась в оренду; кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Крім того, межі земельної ділянки позивача в натурі (на місцевості) визначені в державному акті на право власності на земельну ділянку та в плані (схемі) земельної ділянки, копії яких містяться в матеріалах справи. Земельні ділянки, що передано в оренду за спірним договором позначено на Ситуаційному плані Буймерської та Станівської сільської ради (а.с. 12).

Норма про те, що кадастровий номер земельної ділянки є істотною умовою договору оренди землі набула чинності 07.08.2011 згідно з пунктом 1 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про Державний земельний кадастр», підпунктом 4 пункту 4 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" якого абзац другий частини першої статті 15Про оренду землі викладено в такій редакції: "об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

Таким чином, лише з 07.08.2011 року кадастровий номер земельної ділянки є істотною умовою договору оренди землі.

Стаття 15 Закону України Про оренду землі у редакції на момент укладення спірного Договору оренди землі (10.10.2007 року) дійсно передбачала як одну з істотних умов - умови збереження стану об'єкта оренди.

Аналіз зміст спірного договору свідчить про те, що він повністю відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 03.03.2004 року №220 (в редакції на момент укладення договору).

Не можна визнати обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що спірний договір немістить умов щодо збереження земельної ділянки. Зі змісту договору (п.п.14-18,28, 31) сторонами передбачені умови використання земельної ділянки, обов'язки орендаря щодо дотримання режиму використання природоохоронного використання земель, права орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки відповідно до умов договору, а також положення про те, що умови збереження обєкта оренди визначаються згідно земельного законодавства.

Таким чином, судом встановлено, що сторони в момент укладення спірного договору оренди досягли згоди з усіх істотних умов, які передбачені частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі» установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність в спірному договорі оренди всіх істотних умов, передбачених частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент укладення такого договору), щодо яких сторони прийшли згоди, суд не вбачає підстав для визнання договору оренди недійсним відповідно до вимог частини 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, позивач обґрунтовуючи позов посилалась на те, що 13.08.2015 року сторонами було підписано шість додаткових угод до спірного Договору оренди від 10.10.2007 року, три з яких стосувались трьох земельних ділянок за Державними актами на праві власності серії ЯЕ №404512, ЯЕ № 404513, ЯЕ № 404514, які не були визначені як обєкт оренди у спірному договорі, а позивач набула їх у власність після його укладення.

Такі доводи не є підставою для визнання спірного Договору оренди від 10.10.2007 року, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Позивач у позові просив визнати недійсним договір оренди землі від 10.10.2007 року і з вимогою про визнання недійсними додаткових договорів від 13.08.2015 року не зверталась, а тому доводи щодо укладення сторонами 13.08.2015 року додаткових договорів, які стосуються трьох земельних ділянок, які не були передані в оренду згідно з Договором оренди землі від 10.10.2007 року, складають окреме питання, вирішення та оцінка якого перебуває за межами заявлених у цій справі позовних вимог.

Поряд з цим слід зазначити, що відповідно до частин 4 статті 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Збільшення сторонами спірного договору землі від 10.10.2007 року шляхом укладення додаткових договорів від 13.08.2015 року кількості обєктів оренди, які перебували у власності позивача на момент укладення цих додаткових договорів від 13.08.2015, не спричиняє недійсність самого договору землі від 10.10.2007 року, оскільки узгоджується з положеннями частин 4 статті 15 Закону України «Про оренду землі» та статті 627 ЦК України, яка визначає принцип свободи договору.

Представник відповідача ОСОБА_4 заявила про застосування строків позовної давності.

Відповідно до абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки, розглянувши позов в частині вимог про визнання спірного Договору оренди від 10.10.2007 року недійсним, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав, не оцінюючи доводів про пропуск строку позовної давності.

Вирішуючи вимогу позивача про усунення перешкоди у користуванні земельними ділянками згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 404512, серія ЯЕ №404513, ЯЕ № 404514, ЯГ №278878, ЯГ № 278879, суд виходить з таких мотивів.

За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції чинній на момент укладення і реєстрації договору оренди землі від 10.10.2007 року) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, строк дії договору оренди землі від 10.10.2007 року, який був зареєстрований 08.11.2007 року № 4, почався після набрання ним чинності, тобто з моменту його державної реєстрації.

За змістом пункту 8 указаного договору його було укладено строком на 10 років.

Як установлено судом сторонами шляхом підписання додаткових угод від 13.08.2015 року збільшено строк дії договору оренди землі від 10.10.2007 року, а основний спірний договір оренди землі, зареєстрований 08.11.2007 року №84 викладено в новій редакції.

З урахуванням викладених додаткових договорів від 13.08.2015 року, які пройшли державну реєстрацію, є чинними і недійсними не визнавались, 20-річний строк дії Договоруоренди землі від 10.10.2007 року, який обчислюється з 08.11.2007 року, станом на цей не закінчився.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі частиною 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Продовження користування належними позивачу земельними ділянками відповідач обґрунтовує наявністю договору оренди землі від 10.10.2007 року, строк дії якого продовжено, а кількість обєктів оренди якого доповнено шістьма додатковими договорами до указаного договору оренди землі, які укладено 13.08.2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

За таких обставин, суд вважає, що користування відповідачем земельними ділянками згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 404512, серія ЯЕ №404513, ЯЕ № 404514, ЯГ №278878, ЯГ № 278879, які належать позивачу, ґрунтується на правовій підставі - договорі оренди землі від 10.10.2007 року та додаткових договорах від 13.08.2015 року до нього, а тому є законним до моменту до їх припинення або визнання недійсними.

Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що є незаконним і суперечить принципу правової визначеності позбавлення відповідача права оренди, яке встановлено договором, який є чинним і є обовязковим для обох сторін. Необґрунтоване втручання у відносини, що склались між орендодавцем та орендарем може порушити стабільність, яка має забезпечуватись і дотримуватись, ураховуючи особливість обєкта оренда - землі сільськогосподарського призначення.

Поряд з цим слід зазначити, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Натомість позивач, звертаючись з вимогою усунути перешкоди у користуванні належними їй земельними ділянками, поряд з не доведенням нею перед судом створення відповідачем неправомірних перешкод у користуванні земельними ділянками, не навела жодного способу усунення такої перешкоди.

Таким чином, оскільки відповідач на відповідній правовій підставі користується земельними ділянками, які належать позивачу, а позивач не довела, що її права як власника порушуються відповідачем, і що є фактичні та правові підстави для застосування конкретного способу захисту її права, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, сплачений нею судовий збір в сумі 1409,60 грн. (а.с.3) компенсації за рахунок відповідача не підлягає. Відповідач доказів понесених судових витрат, суду не надав.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Приватного підприємства «Буймерське» про визнання договору оренди землі недійсним та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25.06. 2018 року.

Суддя М.В. Щербаченко