Дата документу 18.12.2018 Справа № 336/4452/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4452/17 Головуючий у І-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/431/18 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення Запорізької міської ради від 07.10.2015 р. № 58/110 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, про визнання недійсним та скасування рішення Запорізької міської ради від 07.10.2015 р. № 58/111 про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду справи, про визнання недійсним та скасування рішення Запорізької міської ради від 07.10.2015 року № 58/10 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2, про визнання недійсним та скасування рішення Запорізької міської ради від 07.10.2015 року № 58/111 про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.07.1992 р. вона на підставі свідоцтва про право на спадщину № 4-1574, виданого П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 та, відповідно, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений цей будинок, площею 973 кв.м.

У 2015 році під час обстеження межі для встановлення парканів із сусідніми земельними ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1, власниками яких є відповідно, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, дізналася про зменшення її земельної ділянки до площі 823 кв.м. внаслідок незаконного захоплення частини її земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 із зміною меж суміжного землекористування.

В 2016 р. після виготовлення кадастрової документації позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 вздовж спільної межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 шляхом перенесення у бік земельної ділянки ОСОБА_3 паркану, незаконно зайнята частина її земельної ділянки площею 0,0040 га, у такий самий спосіб ОСОБА_6 вздовж спільної межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 шляхом перенесення у бік земельної ділянки ОСОБА_3 паркану, незаконно зайнята частина її земельної ділянки площею 0,0110 га.

Рішенням Запорізької міської ради від 07.10.2015 р.№ 58/110 у власність ОСОБА_4 була передана земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0,1 га, в тому числі площею 0,0040 га незаконно зайнята за рахунок її земельної ділянки.

Рішенням Запорізької міської ради від 07.10.2015 р.№ 58/111 передана у власність ОСОБА_6 земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,0468 га, в тому числі площею 0,0110 га незаконно зайнята за рахунок її земельної ділянки.

Посилаючись на те, що вона добровільно не відмовлялась на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від частини земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, акту встановлення та узгодження меж земельних ділянок не підписувала, підроблення її підпису в акті, який є невід'ємною частиною документації із землеустрою, свідчить про незаконність оскаржуваних рішень Запорізької міської ради від 07.10.2015 р. № 58/110 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2, від 07.10.2015 р.№ 58/111 про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Внаслідок незаконної приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 істотно зменшився розмір ділянки, що перебуває у її користуванні, чим порушені права землекористувача.

З наведених підстав ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними та скасувати рішення Запорізької міської ради від 07.10.2015р. № 58/110 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2 в м. Запоріжжі, від 07.10.2015 р.№ 58/111 про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2018 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Запорізька міська рада надала суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому зазначає, що під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції ОСОБА_3 не було доведено обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а тому судом правомірно надано правову оцінку наданим доказам. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надали суду свій відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому зазначають, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги викладені в ній, не відповідають чинному законодавству. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на законі та доказами не підтверджені.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.1992р. ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 4-1574, виданого П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою,набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 та, відповідно, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений цей будинок, площею 973 кв.м. (Том 1, а.с. 8).

Суміжними користувачами цієї земельної ділянки є ОСОБА_4, якому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.11.1998 р. належить житловий будинок по АДРЕСА_2 та ОСОБА_5, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, якому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23.06.1998 р. належав житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Запорізької міської ради від 07.10.2015 р.№ 58/110 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та передано у власність земельну ділянку за цією адресою площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (землі житлової і громадської забудови) (Том 1, а.с. 29).

На підставі вищезгаданого рішення Запорізької міської ради ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_2 та 02.11.2015р. проведено державну реєстрацію прав власності.

Рішенням Запорізької міської ради від 07.10.2015 р.№ 58/111 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та передано у власність земельну ділянку за цією адресою площею 0,0468 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (землі житлової і громадської забудови) (Том 1, а.с. 30)

На підставі вищезгаданого рішення Запорізької міської ради ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0468 га, розташовану по АДРЕСА_1 та 02.11.2015р. проведено державну реєстрацію прав власності.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Як встановлено ч.2 ст.3 ЗК України, органи місцевого самоврядування та органи державної влади є суб'єктами права власності та земельних відносин, міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права.

Згідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої Державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Рішенням Запорізької міської ради № 37 від 05.11.2014 р. затверджено регламент по розгляду заяв громадян та юридичних осіб з питань, оформлення земельних ділянок у м. Запоріжжі, яким передбачено порядок дій та надання необхідних документів при вирішенні питання щодо приватизації земельних ділянок.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Запорізька міська рада, при винесенні оскаржуваних позивачем рішень №58/110 та №58/111 від 07.10.2015р. діяла виключно із наданої на сесійне голосування технічної документації, яка попередньо пройшла регуляторну процедуру, а також виключно в межах законодавства України та повноважень, якими вона наділена при вирішенні відповідних питань.

Відповідно до ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Вказаний перелік є вичерпним.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було зареєстровано право власності на земельну ділянку в державному реєстрі Речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ЗК України не передбачено.

Відсутність на архівному обліку та зберіганні у міськрайонному управлінні у Запорізькому районі та м. Запоріжжі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 не є передбаченою законом підставою для визнання недійсними та скасування рішень органів місцевого самоврядування з питань приватизації земельних ділянок.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на свідоцтво про право на спадщину №4-1574 від 10.07.1992р., яке видано П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою (запис в реєстраційній книзі №167, р. №28287), як таке, що посвідчує її право приватної власності на дану земельну ділянку. Проте, зазначене спростовується наступним.

З 1990 року та до вступу в законну силу нового Земельного кодексу 2001 року, питання пов'язані із правом власності регулювались Земельним Кодексом України №561-XII від 18.12.1990 року, у статті 23 якого чітко зазначено документи, що посвідчують право на земельну ділянку, а саме: право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №147/120 від 27.03.1997р., яким затверджено порядок передачі у приватну власність земельних ділянок громадянам Шевченківського району м. Запоріжжя, позивачу необхідно було в обов'язковому порядку отримати державний акт, який в даному випадку на той час видавався та реєструвався міською радою народних депутатів.

На сьогоднішній день вирішення питань пов'язаних із правом власності регулюються новим Земельним кодексом України від 25.10.2001р. за №2768-111, із ст.ст. 125 та 126 якого вбачається, що право на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №98422585 від 26.09.2017р., ОСОБА_4 володіє на праві власності земельною ділянкою (к/н НОМЕР_2), площею 0,1000 га., розташованою за адресою: АДРЕСА_2. При цьому, вказане право було зареєстровано 02.11.2015р.

В свою чергу, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №98422828 від 26.09.2017р., ОСОБА_6 також володіє на праві власності земельною ділянкою (к/н НОМЕР_1), площею 0,0468 га., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровано 02.11.2015р.).

Доводи апеляційної скарги про те, що в акті узгодження меж земельної ділянки із суміжними користувачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відсутній її підпис (його підроблення), є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Згідно ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Таким чином, погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43, чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Суд першої інстанції вірно встановив, що, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Межі земельної ділянки ОСОБА_3 суміжні із земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вказані згідно з планово-картографічними матеріалами, а крім того, відсутність (підроблення) підпису від її імені у акті узгодження та визначення меж взагалі під час розгляду справи не доведена.

Аналогічна позиція була висловлена в постанові Верховного Суду (КЦС) від 18.04.2018 р. справа № 445/297/17.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що в порядку виконання рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №147/120 від 27.03.1997р. про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам Шевченківського району м. Запоріжжя вона, через відсутність досвіду, не змогла вчасно отримати державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 973 кв.м., хоча мала таке право та була включена до п.15 списку, який є додатком до цього рішення, на висновки суду першої інстанції не впливає, оскільки до вступу в законну силу Земельного кодексу України в редакції 2001 року, питання пов'язані із правом власності на землю регулювались Земельним Кодексом України №561-XII від 18.12.1990 року, у статті 23 якого було визначено документи, які посвідчують право на земельну ділянку, а саме: право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, якого позивач не отримувала.

В справі відсутні належні дані з боку спеціалістів,яки б підтверджували можливе порушення земельних прав позивачки,а своїм процесуальним правом щодо призначення та проведення по справі судової технічної експертизи ,щодо вирішення земельного спору остання не скористалася.

За вимогами ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 42 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Разом з тим, фактично вважаючи що права позивачки порушені неправомірними діями суміжних користувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6,вони залучені до участі у справі як треті особи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що при розгляді справи не встановлено порушень відповідачем прав позивача, які потребують захисту у спосіб, обраний нею при пред'явлені позову, окрім цього, позивачем заявлено вимоги до третіх осіб, які не ґрунтуються на законі та доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги обґрунтованими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: