АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/92/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Пересунько Я. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області у складі суддів: Сіренка Ю.В., Гончар Н.І. Ювшина В.І.,

секретар Наконечна М.М.

представник позивача ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2017 року по справі, ухваленого під головуванням судді Пересуньмо Я.В., за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із спільної часткової власності, повний текст рішення виготовлено 16.11.2017 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із спільної часткової власності, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1987 року вона є власником 171/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1. Співвласником 29/200 частин у цьому ж домоволодінні являється ОСОБА_4

Позивачка стверджує, що між ними, як співвласниками, постійно виникають спори та непорозуміння щодо користування спільним майном, внаслідок чого є необхідність виділу в натурі приміщень у домоволодінні, які б відповідали розміру її частки.

У зв'язку з чим просила суд виділити ОСОБА_5 у власність частку спільного майна з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого в АДРЕСА_1, що відповідає 171/200 будинковолодіння. Припинити право спільної часткової власності на будинковолодіння.

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Пунктом 9 перехідних положень ЦПК України визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із спільної часткової власності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виділ у натурі частки із спільної часткової власності не є можливим, так як призведе до порушення прав іншого співвласника ОСОБА_4, залишені приміщення якому не відповідатимуть вимогам ДБН, оскільки не дадуть можливість сформувати окрему придатну для проживання квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належало 2/3 частини будинковолодіння, розташованого в АДРЕСА_1. Інша 1/3 частина будинковолодіння по АДРЕСА_1 в рівних частках належали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Рішенням народного суду м. Черкаси від 26 жовтня 1971 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було проведено реальний розподіл будинковолодіння, за яким ОСОБА_6 виділено в натурі в житловому будинку літ. «А-І» приміщення «2-3» площею 12.0 кв.м, приміщення «3-3» площею 11,9кв.м, частину приміщення «1-5» площею 6,7 кв.м, прибудову літ. «а», сарай літ. «б», погріб літ. «Д», погріб літ. «Е», вбиральну літ. «Ж», 2/3 частини огорожі «№ 1-4», 2/3 частини водоколонки «І», що складає 71/100домоволодіння. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виділено в натурі в житловому будинку літ. «А-І» приміщення 1-4 площею 12,5 кв.м, частину приміщення «1-5» площею 5,4 кв.м, сарай літ. «Б», погріб літ. «Г», вбиральню літ. «В», 1/3 частину огорожі «№ 1-4», 1/3 частину водоколонки «І», що складає 29/100 домоволодіння, по 29/200 частини кожному. На ОСОБА_6 покладено обов'язок зі спорудження дверного отвору з приміщення 3-3 в приміщення 1-5 згідно схеми розподілу інвентар бюро, а також закладку дверного отвору з приміщення 1-4 в приміщення 1-5. НаОСОБА_7 та ОСОБА_8 покладено обов'язок зі зняття печі та спорудження на її місці дверного отвору з приміщення 1-4 в приміщення 5а.

Жилі приміщення 1-4 та частина жилого приміщення 1-5, загальною площею 17,9 кв.м. залишилась в спільному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та в подальшому не виділялась жодному із співвласників.

Згодом ОСОБА_6 подарувала належні їй виділені 2/3 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 своєму чоловікові, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Таким чином у ОСОБА_8 в власності стало 2/3 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, отримані в дар від ОСОБА_6 та 1/6 частина яка перебувала у спільному користування з ОСОБА_10, а всього 171/200 частин будинковолодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, а належні йому 171/200 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 успадкувала позивачка по справі ОСОБА_5

В подальшому власником іншої 1/6 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 став відповідач по справі ОСОБА_4

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

ОСОБА_5 просила суд виділити її у власність частку спільного майна з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого в АДРЕСА_1, що відповідає 171/200 будинковолодіння та припинити право спільної часткової власності на будинковолодіння.

Судом вже було проведено виділ 2/3 часток із спільного майна співвласників. Фактично предметом виділу є частка із 17,9 кв.м. жилого будинку та ряду господарських споруд, які становили 1/3 частину будинковолодіння та перебували в спільному користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_7

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

У пункті 6 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року № 7 роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи було проведено судово будівельну-технічну експертизу, експертом запропоновано 2 варіанти виділу ОСОБА_5 із спільної часткової власності в натурі 171/200 частин житлового будинку з надвірними спорудами, але при обранні судом будь-якого із двох запропонованих варіантів, залишені ОСОБА_4 приміщення через малу площу не будуть відповідати вимогам до житлових будинків, передбачених п.2.22, п. 2.24, п. 2.27 ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення".

Тому колегія суддів погоджується і з висновком районного суду про те, що при реальному виділі в натурі частини майна позивачці, призведе до порушення прав іншого співвласника ОСОБА_4, залишені приміщення якому не відповідатимуть вимогам ДБН, оскільки не дадуть можливість сформувати окрему придатну для проживання квартиру.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, правильно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що експертиза була проведена неповно та неякісно, оскільки експерт не відповів у судовому засіданні на поставлені запитання ОСОБА_5, є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтується лише на припущеннях. При призначенні експертизи суд своєю ухвалою визначив кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза. Заперечень з приводу поставлених питань позивач не подавав, клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи не заявлялось.

Судом апеляційної інстанції оголошувалась перерва та надавалась сторонам можливість домовитись про врегулювання спору в добровільному порядку, але сторони по справі не домовились про добровільне врегулювання спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Керуючись ст. ст.35, 259, 374, 375, 382, ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2017 року відхилити, а рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі 30 днів з часу проголошення постанови.

Н.І.Гончар

Ю.В.Сіренко

В.І.Ювшин

Повний текст постанови виготовлено 09 січня 2018 року.