АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Харків

справа № 640/9888/17

провадження № 22-ц/790/2401/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року, ухваленого суддею Нев'ядомським Д.В.,-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року позивач звернулась з позовом уточнюючи його просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, визначити місце проживання спільних малолітніх дітей та стягнути аліменти на їх утримання.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що подружні стосунки між нею та відповідачем відсутні, примирення між сторонами є неможливим і в подальшому спільне життя та примирення суперечитиме їх інтересам. Діти, яких відповідач взяв до себе на деякий час до теперішнього часу не повернув та вони продовжують жити з відповідачем, який вживає алкогольні напої, веде аморальний спосіб життя, що може негативно вплинути на розвиток дітей. Відповідач є працездатним, інших утриманців не має, тому на утримання дітей має сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку на утримання своїх малолітніх дітей.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

Суд врахувавши ставлення кожного з батьків до виконання своїх обов»язків, вік дітей, висновок Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР про доцільність визначення місця проживання дітей разом з матір»ю, дійшов висновку про задоволення позову в цій частині і відповідно в частині стягнення аліментів на утримання дітей з відповідача на користь позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове відмовивши у задоволенні вимог позивача щодо визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, надав неналежну оцінку доказам.

Суд ухвалюючи рішення не з'ясував чи має позивач стабільний та постійний дохід у достатньому розмірі для забезпечення нормального розвитку дітей.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач не надала жодного належного доказу того, що у квартирі, якій створені умови для проживання дітей та обстежена була представниками служби у справах дітей, вона проживає на законних підставах, чи є договір найму довготривалого характеру з внесенням орендної плати за проживання.

В апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення судом не надано оцінки, що позивач не має постійного доходу, постійного місця проживання, переїзд дітей до села може завдати їм психологічної травми, натомість суд не звернув уваги на те, що відповідач має житло у центрі міста, займається підприємницькою діяльністю, що дає можливість забезпечувати дітей усім необхідним та перебуває у добрих стосунках з дітьми.

До Апеляційного суду Харківської області від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції враховано всі обставини, докази надані сторонами та ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично рішення суду в частині задоволення позову про розірвання шлюбу не оскаржується, тому в цій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що з 13 вересня 2008 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2. Згідно свідоцтв про народження у сторін у справі є діти: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до висновку № 694 від 27 листопада 2017 року Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є доцільним визначити разом з матір'ю, ОСОБА_1.

Згідно акту обстеження від 06.11.2017 умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, для дітей створені належні умови для проживання в окремій кімнаті.

ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та разом з ним з 07.10.2016 року зареєстровані сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відповідно акту обстеження від 11.10.2017 для дітей створені належні умови для проживання.

Згідно з інформацією адміністрації Харківської загальноосвітньої школи № 5, в якій навчаються малолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, батьки цікавляться успішністю, поведінкою, фізичним та духовним розвитком синів.

Згідно з інформацією адміністрації Харківської міської дитячої поліклініки № 23, де малолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває під наглядом фахівців закладу з народження, діти відвідували заклад у супроводі матері.

Питання щодо надання малолітнім дітям допомоги вирішуються з матір'ю. Малолітній ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-ортопеда з приводу порушення статури та деформації грудної клітки. Амбулаторний прийом лікаря неповнолітній відвідував у супроводу матері в квітні 2017. Рекомендовано проведення курсу масажу, лікувальної фізкультури, прийом препаратів кальцію. В червні за ініціативою та в присутності матері дитина була обстежена в умовах «Медичного центру лікаря Бубновського». Рекомендовано відвідування спеціалізованого КЗ «Харківський санаторний навчально-виховний комплекс № 13».

За інформацією дільничного педіатра дитина відвідує Харківську ЗОШ № 5. З питань щодо проведення курсів масажу та лікувальної фізкультури своєму сину батько до поліклініки не звертався.

Згідно з інформацією адміністрації КЗ «Харківський санаторний навчально-виховного комплексу № 13» мати дітей, ОСОБА_1, зверталася до закладу з приводу навчання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, але для зарахування дитини для закладу потрібна згода обох батьків. Батько дитини, ОСОБА_2 свою згоду на навчання дитини у закладі інтернатного типу не надав, таким чином ОСОБА_4 на навчання до закладу зарахований не був.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

З висновком суду в частині визначення місця проживання дітей судова колегія погоджується і наводить такі аргументи.

Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань , що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитині надається право висловлювати свою думку під час вирішення у сім'ї будь якого питання, що зачіпає її інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.12 Конвенції про права дитини, дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового розгляду, що торкається дитини.

Згідно ч.2 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку встановленому законом, заслуховується думка та побажання дитини.

В суді апеляційної інстанції була заслухана думка дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які пояснили, що бажають проживати разом з матір'ю і хочуть їздити у гості до батька. Підтвердили пояснення матері, що одного разу батько застосовував до матері фізичну силу і тому викликали поліцію. Особисто їх батько не ображав, вони його дуже люблять, але більш уваги їм приділяє мати. За адресою : АДРЕСА_1 де вони зараз проживають з матір»ю у них є окрема кімната.

З врахуванням цих обставин, бажання дітей, судова колегія виходячи в першу чергу не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дітей, вважає, що суд правильно визначив місце проживання їх з матір»ю, оскільки мати належним чином виконує свої обов'язки та роль у вихованні синів.

У даному випадку долю спору визначає переважне право інтересів дітей.

Судова колегія виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що метою законодавчого закріплення права одного з батьків, який проживає окремо від дитини на спілкування є насамперед захист інтересів самої дитини, тому в частині визначення місця проживання дітей, рішення суду підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Всі викладенні у висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради обставини щодо місця роботи та проживання позивача перевірялись і відповідачем не спростовані.

Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Судовим розглядом встановлено, що судом були стягнуті аліменти з відповідача на користь позивача саме з цієї дати з 13 вересня 2017 року, але судом не було враховано, що діти до 23 травня 2018 року проживали з батьком, а тому рішення суду в частині визначення дати з якої слід присуджувати аліменти , підлягає зміні.

Згідно зі ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом були враховані всі обставини і розмір аліментів визначено правильно.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року - змінити в частині дати початку стягнення аліментів, визначивши дату початку аліментів з 23 травня 2018 року замість 13 вересня 2017 року.

Рішення суду в частині визначення місця проживання дітей з матір'ю - залишити без змін.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І.Колтунова

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 16 липня 2018 року