Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 453/1540/15-ц

провадження № 61-1513св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

особа, дії якої оскаржуються - начальник Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області,

заінтересовані особи: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області, постановлену у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Макарова М. О., Максюти Ж.І., Прозорової М. Л., від 08 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-537/11, виданого 13 травня 2015 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області та зобов'язати начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області передати на реалізацію арештоване майно, а саме: 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1

Скарга мотивована тим, що 08 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-537/11, виданого 13 травня 2015 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 1 780 919 грн 30 коп. У ході проведення виконавчих дій, державним виконавцем встановлено, що за боржником зареєстровано 1/2 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 Але до теперішнього часу державним виконавцем не вжиті заходи примусової реалізації зазначеного домоволодіння, і у цьому полягає його бездіяльність. Заявник зазначав, що державний виконавець не наділений правом звертатися до органів опіки та піклування з запитом щодо отримання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право користування яким має дитина, і Закон України «Про виконавче провадження» не містить вимоги щодо отримання державним виконавцем дозволу органів опіки та піклування для реалізації нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні. Таке звернення вважає суто формальним. Крім того, дані неповнолітні особи не перебувають у родинних відносинах із боржником, були зареєстровані вже після відкриття виконавчого провадження, передача арештованого майна на реалізацію жодним чином не вплине на права неповнолітніх та не позбавляє їх права користуватись нерухомим майном, оскільки на реалізацію передається лише 1/2 частини домоволодіння боржника.

11 серпня 2016 року ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, у складі судді Ілюшик І. А., Шевченку М. В. відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що скаржником не доведено, що начальником Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області не виконувались процесуальні дії, передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження» та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, спрямовані на виконання судового рішення, що могло слугувати підставою для задоволення поданої скарги. Крім того, суд не має права перебирати на себе функції інших державних органів, зокрема державної виконавчої служби, а також органів місцевого самоврядування, яким є виконком Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування.

08 листопада 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано ухвалу суду першої інстанції та постановлено нову ухвалу, якою частково задоволено скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області. Зобов'язано начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області передати на реалізацію арештоване майно, а саме 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 В іншій частині скарги - відмовлено.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що дії боржника (ОСОБА_4) щодо реєстрації неповнолітніх дітей, батьком яких він не є, унеможливлюють проведення завершальної стадії звернення стягнення на майно, у зв'язку з чим, вимоги скарги, щодо зобов'язання начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області передати на реалізацію арештоване майно, підлягають до задоволення.

У грудні 2016 року ОСОБА_4, Вільногірський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області та представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подали касаційні скарги на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року.

12 та 21 грудня 2016 року ухвалами судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданими касаційними скаргами.

13 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 грудня 2017 року справу за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області передано до Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи та не враховано положення частини першої статті 73 СК України, відповідно до якої, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка подана представником ОСОБА_6, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи ОСОБА_5, обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи та не враховано положення частини першої статті 73 СК України.

У касаційній скарзі Вільногірський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області обґрунтовано тим, що апеляційним судом не враховано положення частини першої статті 73 СК України, а виконавчий лист повернуто стягувачу.

16 січня 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення (відзив) на вище вказані касаційні скарги, в якому вказує на їх необґрунтованість.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно положень статті 383 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У пункті 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 № 606-XIV)передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

За змістом частини першої статті 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно пункту 4.5.7. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, у провадженні Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, перебувало на виконанні виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-537/11, виданого 13 травня 2015 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 1 789 919 грн 30 коп.

Відкрито виконавче провадження 08 червня 2015 року.

Постановою державного виконавця від 01 грудня 2015 року накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме, Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1

У вказаному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з дітьми ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Виконавчий лист № 2-537/11, виданий 13 травня 2015 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, на час розгляду справи виконаний не був. При цьому державний виконавець неодноразово звертався з приводу надання згоди на реалізацію Ѕ частини належного боржнику будинку до органів опіки і піклування, на які отримував відповіді про неможливість надання такої згоди. У відповіді від 12 лютого 2016 року №0911/01/01-57/16-06/01 виконком Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, який є органом опіки та піклування, повідомив державного виконавця про те, що документи для надання дозволу на реалізацію можуть подати лише батьки, опікуни або піклувальники. Крім того, державний виконавець звертався до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення порядку виконання рішення, однак ця заява ухвалою суду від 24 червня 2016 року була повернута для належного оформлення.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_3 на бездіяльність начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, апеляційний суд не вказав, які саме протиправні дії або бездіяльність державного виконавця чи начальника державної виконавчої служби стали підставою невиконання виконавчого листа № 2-537/11, виданого 13 травня 2015 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, а також не зазначив вимоги закону, які на думку апеляційного суду, були порушені.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме боржник ОСОБА_4 вчиняє дії, які призводять до неможливості проведення завершальної стадії виконання судового рішення - звернення стягнення на арештоване майно шляхом його примусової реалізації.

Встановивши, що причини та умови, які сприяють утрудненню виконання виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-537/11, виданого 13 травня 2015 року Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, не пов'язані з діями державного виконавця та начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про зобов'язання начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області передати на реалізацію арештоване майно, яке належить боржнику. При цьому апеляційний суд фактично перебрав на себе повноваження інших державних органів (зокрема повноваження державного виконавця і начальника органу державної виконавчої служби), які передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Крім того, переглядаючи справу у апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки запереченням Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (а.с. 51-58), із яких вбачається, що державним виконавцем було здійснено необхідні та можливі дії щодо примусового виконання виконавчого документу, зокрема і дії, спрямовані на передачу нерухомого майна, що належить боржнику, на реалізацію.

Разом з цим, у вказаних запереченнях Вільногірський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вказує про те, що 04 жовтня 2016 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», що також залишилось поза увагою апеляційного суду. Тобто, на момент постановлення апеляційним судом ухвали від 08 листопада 2016 року, виконавчий документ не перебував на виконанні у Вільногірському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу у справі, оцінивши в сукупності зібрані в матеріалах справи докази, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_3, оскільки державним виконавцем під час виконавчого провадження було виконані процесуальні дії з примусового виконання виконавчого листа, передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 212 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) щодо оцінки доказів і ст. 213 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, перевірив та врахував надані докази і пояснення учасників процесу.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні поданої скарги, оскільки скаржником не доведено, що начальником Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області були порушені норми Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень. Вимоги скаржника (стягувача) до начальника Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, сформульовані в поданій скарзі, виходячи із встановлених судами обставин, задоволенню не підлягають.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_4, Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 рокузалишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк