_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1597/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання майна спільним майном подружжя, визначення частки в спільному майні подружжя, задоволення вимог кредитора та визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

29.10.2014 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому неодноразово було уточнено, та згідно редакції від 12.06.2015 року просила визнати договір дарування, укладений 03.12.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_6 безоплатно прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1598, недійсним; визнати квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від №98.02-919 від 1998року, укладеному на Одеській Спеціалізованій Біржі нерухомості спільним майном подружжя; визначити, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності у вигляді АДРЕСА_3 становила 1/2. Стягнути з ОСОБА_5 суму загального боргу за договором позики грошей від 03 вересня 2012 року в розмірі 100 000, 00доларів США та три відсотки щомісячно згідно договору в розмірі 108 000, 00доларів США, або межах вартості 1/2 частки в праві спільної сумісної власності, у вигляді АДРЕСА_4, яка належала ОСОБА_10, який помер 26.11.2013 року. Стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики грошей від 03 вересня 2012року в розмірі 100 000, 00доларів США та три відсотки щомісячно згідно договору в розмірі 108 000, 00доларів США, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, або межах вартості спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_9, який помер 26.11.2013 року. Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що в 2006 році між нею та ОСОБА_9 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_9 запозичив у неї грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США на строк до кінця грудня 2006 року, про що 04.10.2006 року була складена відповідна розписка. У вказаний строк грошові кошти не повернув, у звязку з чим 03.09.2012 року повторно надав розписку, згідно якої зобовязався повернути грошові кошти у строк до кінця 2012 року, крім того, зобовязався сплачувати проценти за користування грошовими коштами розмірі трьох відсотків річних. Однак, своїх зобов`язань за вказаним договором не виконав.

26 листопад 2013 року ОСОБА_9 помер, спадкоємцями майна померлого є його син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_5, яка відмовилась від прийняття спадщини на користь сина.

Позивач стверджує, що під час шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 подружжям була придбана квартира АДРЕСА_5.

29.10.2014 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_9, в якості третьої особи зазначила: ОСОБА_5. Згідно первісних позовних вимог просила стягнути заборгованість в розмірі 208 000 доларів США. Крім того, позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Глушко, 20. кв. 34 в м. Одесі.

Позивач вважає, що після отримання поданої позовної заяви та клопотання про забезпеченим позову, 03.12.2014 року ОСОБА_5 уклала договір дарування з ОСОБА_6, згідно якого безоплатно передала у власність квартиру № 34 по проспекту Академіка Глушко в м. Одесі, який не був спрямований на настання правових наслідків - перехід права власності, а тому є фіктивним.

Таким чином, вважає, що дії відповідачів в частині штучного виведення нерухомого майна зі спадкової маси порушують її право на стягнення боргу, а договір дарування вчинений фіктивно, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Петренко В.С., який ухвалою від 31.10.2014 року відкрив провадження у справі та призначив судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2014 року в якості забезпечення доказів було зобовязано приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 надіслати на адресу Київського районного суду м. Одеси протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_9, померлого 26 листопада 2013року, спадкова справа №7/2013.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року також було зобовязано Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції надіслати на адресу Київського районного суду м. Одеси протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо нерухомого майна, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_9, 01.09.1947року народження, ІПН НОМЕР_1, та ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2. Та зобовязано УДАІ УМВС України в Одеській області надіслати на адресу Київського районного суду м. Одеси протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, інформацію стосовно транспортних засобів, які зареєстровані за ОСОБА_9, 01.09.1947року народження, ІПН НОМЕР_1, та ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2.

16.12.2014року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_6 і Петрова в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_9, шляхом накладення арешту на садовий будинок, який розташований за адресою: Одеська обл., Комінтернівський район, с/рада Калинівська, садівниче товариство Лада, вул. Набережна, буд. 59, який належить ОСОБА_9, а також шляхом накладення арешту на квартиру за №34 в будинку №20 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_5

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2014 року заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено частково. Накладено арешт на квартиру №26, яка розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Ільфа і Петрова, будинок №27, та належить на праві власності ОСОБА_9, ІПН НОМЕР_1. Накладено арешт на садовий будинок, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с/рада Калинівка, Лада садівниче товариство, вулиця Набережна, будинок 59, та належить на праві власності ОСОБА_9, ІПН НОМЕР_1. В решті вимог заяви відмовлено

Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача в частині накладення арешту на квартиру за №34 в будинку №20 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_5, суд зазначив, що процесуальний статус ОСОБА_5 визначено в якості третьої особи, а відповідно до ст. п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

28 січня 2015 року позивач уточнила свої вимоги та звернулась з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якій просила суд визнати квартиру за №34 в будинку 20 по вул. Ак. Глушка в м. Одесі, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від № 98.02-919 від 1998 року, укладеного на Одеській Спеціалізованій Біржі нерухомості, спільним майном подружжя, визначити, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності у вигляді квартири за №34 в будинку 20 по вул. Ак. Глушка в м. Одесі становила ?, стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму боргу за договором позики грошей від 03 вересня 2012 року в розмірі 100 000 доларів США та три відсотки згідно договору в розмірі 108 000 доларів США, або в межах вартості частки в праві спільної сумісної власності, у вигляді АДРЕСА_7 в м. Одесі, яка належала ОСОБА_9, який помер 26.11.2013 року, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 03 вересня 2012року в розмірі 100 000доларів США та три відсотки згідно договору в розмірі 108 000доларів США, укладеним між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 або в межах вартості спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_9, який помер 26.11.2013 року, а також стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її користь судові витрати.

Також представник позивача звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину квартири АДРЕСА_8, яка належить на праві власності ОСОБА_5.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2015року було накладено арешт на ? частину квартири №34 в будинку під №20 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.03.2015року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2015року про забезпечення позову було скасовано з передачею клопотання про забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції не зясував, яке нерухоме майно на праві власності належить відповідачам у справі.

12.06.2015 року від представника позивача до суду надійшли уточнення до позовної заяви, в яких представником позивачки в якості відповідача було вказано також ОСОБА_6, та додатково заявлені вимоги про визнання договору дарування, укладеного 03.12.2014 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_6, за яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_6 безоплатно прийняла у власність квартиру № 34 по вул. проспект Академіка Глушка, 20, в м. Одесі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за № 1598, недійсним.

Крім того, 17.06.2015року до канцелярії суду від представника позивача повторно надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину квартири №34 в будинку під №20 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_6.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.11.2015 року, було накладено арешт на ? частину квартири №34 в будинку під №20 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_6, ІПН НОМЕР_3.

Окрім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2015 року було зобовязано Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси надіслати на адресу Київського районного суду м. Одеси протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали оригінали документів, що містять зразки підпису ОСОБА_9, померлого 26 листопада 2013року, та ОСОБА_5, 13 квітня 1948року народження.

У звязку з тим, що у судді Петренко В.С. припинились повноваження щодо здійснення правосуддя, справу було передано для нового автоматизованого розподілу, згідно якого 04.08.2015 року справу передано судді Маломуж А.І., яка ухвалою від 05.08.2015 року прийняла справу до свого провадження.

В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року по справі була призначена комплексна судово-товарознавча та почеркознавча експертиза, виконання якої було доручено спеціалістам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

23.06.2016 року до канцелярії суду надійшли матеріали цивільної справи №520/14571/14-ц разом з висновком експерта № 5809 судової будівельно-технічної експертизи, а також з повідомленням судового експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи № 5759 від 13.06.2016 року.

У звязку з тим, що головуючий по справі суддя Маломуж А.І. перебувала у відпустці, з метою недопущення строків розгляду справи, справу було передано для нового автоматизованого розподілу, згідно якого справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 29.06.2016 року прийняла справу до свого провадження.

27.07.2016 року представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою, в якій просила суд вирішити питання щодо призначення по справі судово - почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: Чи власноруч написана розписка від 03 вересня 2012 року ОСОБА_9 або іншою особою? Чи власноруч виконано підпис у розписці від 03 вересня 2012 року ОСОБА_9 або іншою особою?

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.07.2016 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, виконання якої було доручено експертам Одеського науково дослідного інституту судових експертиз.

24.03.2017 року до суду надійшли матеріли цивільної справи разом з повідомленням експерта про неможливість надання висновку № 17-63, у звязку з чим ухвалою суду від 28.03.2017 року провадження у справі було відновлено.

В ході судового засідання, яке відбулось 24 квітня 2017 року, представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотанням, в якому просила суд витребувати від Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси оригінали документів, що містять зразки підпису ОСОБА_9, померлого 26 листопада 2013 року.

Ухвалою суду від 24.04.2017 року клопотання представника відповідачів було задоволено та витребувано вищевказану інформацію.

На виконання вищевказаної ухвали, начальником Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі було надано до суду документи ОСОБА_9, а саме: заяву про призначення/ перерахунок пенсії, а також пояснення та подання.

У звязку з чим, у судовому засіданні, що відбулось 15.06.2017 року, представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про призначення по справі судово - почеркознавчої експертизи, за питаннями, які були поставлені в ухвалі від 27.07.2016 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.06.2017 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, виконання якої було доручено експертам Одеського Науково-дослідному Інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

01 грудня 2017 року до канцелярії суду надійшов Висновок судово-почеркознавчої експертизи № 17-2874/01 від 28.11.2017 року, та ухвалою суду від 04.12.2017 року провадження у справі було відновлено та призначено судове засідання.

У судове засідання зявились позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, які не підтримали позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_15 суму боргу за договором позики та трьох відсотків, а також стягнення з ОСОБА_4 трьох відсотків щомісячно згідно договору в розмірі 108 000 дол. США, в іншій частині позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідачів ОСОБА_15, ОСОБА_4 ОСОБА_3 у задоволені позову просила відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що 04 жовтня 2006 року між нею та ОСОБА_9 був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США під три відсотки щомісячних, за умови повернення позики до кінця грудня 2006 року.

В своїх запереченнях на поданий позов відповідач ОСОБА_5 підтвердила, що вказану розписку писала саме вона зі слів чоловіка, який власноручно писав вкрай рідко та попросив її викласти її письмово, в той час як зазначена розписка була підписана особисто ОСОБА_9

У вказаний строк ОСОБА_9 грошові кошти не повернув, у звязку з чим 03.09.2012 року повторно підписав розписку, згідно якої зобовязався повернути грошові кошти у строк до кінця 2012 року, крім того зобовязався сплачувати проценти за користування грошовими коштами у розмірі трьох відсотків річних.

Дійсно судом встановлено, що в матеріалах справи міститься розписка, з умов якої вбачається, що ОСОБА_16 отримав грошові кошти в сумі 100 000 дол. США в період з лютого 2005 року по травень 2005 року від ОСОБА_1 для розвитку колгоспу на підприємство «Злагода», з відсотковою ставкою з розрахунку 3 % в місяць на отриману суму , які зобовязався сплатити до кінця вересня 2012 року.

Суд приймає вказану розписку в якості належного та допустимого доказу отримання грошових коштів ОСОБА_16 від ОСОБА_1, оскільки відповідно до висновку № 17-2874/01 судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2017 року встановлено, що рукописний текст розписки, датованої 03.09.2012 року про отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 100 000 дол. США під 3 % в місяць, виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою. Натомість рукописний запис дати «3 сентябр 2012 го» у розписці, датованій 03.09.2012, розташований в нижній частині документу, під текстом, а також підпис в розписці, датованій 03.09.2012 року, розташований в нижній частині документу, під текстом, праворуч від запису дати «3 сентябр 2012 го» - виконані самим ОСОБА_9.

Частиною 1 ст. 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позику у тому обсязі та у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його підписання стають одинаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коди позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписка від 03.09.2012 року) перебувала у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обовязку.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на недостовірність розписки, однак доказів недійсності чи безгрошовості наданої розписки суду не надали.

Крім того, суд звертає увагу на те, що доказів повернення грошових коштів за розпискою від 04.10.2006 року відповідачами також надано не було, що також свідчить про пролонгацію боргу, отриманого ОСОБА_9 та його не повернення.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушення ОСОБА_9 своїх зобов`язань за договором позики стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом до ОСОБА_9 про стягнення боргу.

У відповідності до вимог чинного на той час цивільно-процесуального законодавства судом було зроблено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській Області щодо місця реєстрації відповідача.

З відповіді, що була отримана судом 30.10.2014 року позивачеві стало відомо про те, що ОСОБА_9 26.11.2013 року помер, у зв`язку з чим суд не погоджується з твердженнями представника відповідачів щодо пропуску ОСОБА_1 строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначеного ч.2 ст. 1281 ЦУ Цкраїни, так як доказів того, що позивачеві було відомо про смерть ОСОБА_9 до звернення до суду з даним позовом у судовому засіданні надано не було, тому суд вважає, що позивач дізналась про смерть останнього саме з відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 з 24 серпня 1968 року, шлюб було зареєстровано в Палаці одружен , актовий запис № 2673.

Від даного шлюбу 12 березня 1980 року народився син ОСОБА_4, про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії ІІІ-ЖД № 259713.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

В установлений законом строк, а саме 16 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17 з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_9, звязку з чим нотаріусом було заведено спадкову справу №7/2013, копія якої наявна в матеріалах справи.

Дружина спадкоємця, ОСОБА_5, в свою чергу звернулась до нотаріуса з заявою про відмову від належної їй долі спадкового майна, що залишилося після смерті чоловіка на користь сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_9, а від так вимоги в частині стягнення з неї боргу є необґрунтованими та безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на: садовий будинок № 59, який розташований за адресою Одеська обл.., Комінтернівський район, с/рада Калинівка, «Лада» садівниче товариство, вул. Набережна, який належав померлому на підставі Свідоцтва про право власності, САВ № 343513 від 27.11.2007 року, видане виконавчим комітетом Калинівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області.

Також ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_9, на підставі договору № 98.02-919 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській Спеціалізованій біржі Нерухомості 14.02.1998 року, набула право власності на трьохкімнатну квартиру під № 34 в будинку під № 20 по проспекту Глушка академіка в місті Одесі, яка, на думку суду, є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції 01.04.1994 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, суд вважає, що квартира № 34 в будинку під № 20 по проспекту Глушка академіка в місті Одесі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9, оскільки відповідач ОСОБА_5 вказане не спростувала, доказів придбання квартири за її особисті кошти суду не надала.

Натомість судом встановлено, що 03 грудня 2014 року, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстр. № 1598, було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_6 безоплатно прийняла у власність квартиру під № 34 в будинку під № 20 по проспекту Глушка академіка в місті Одесі, що в цілому складається з трьох жилих кімнат, жилою площею 42,4 кв.м., загальною площею 73 кв.м.

Згідно ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1ст.717 ЦК України).

За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже підставою для визнання договору дарування недійсним позивач вказує на фіктивність.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Як встановлено судом, метою укладання спірного договору дарування було уникнення від виконання в майбутньому вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину та фактичне зменшення обсягу спадкового майна.

Суд зазначає, що вищевказані мотиви укладення договору дарування дарувальником впливають на його не дійсність, оскільки відповідач намагалась зберегти майно в інтересах своєї сімї і здійснила дарування на користь не свого рідного сина, який є спадкоємцем померлого батька, а на користь його дружини.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації є підставою для застосування ст. 234 ЦК України лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків.

На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім'ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір дарування від 03.12.2014 року є фіктивним правочином оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків, так як ОСОБА_18 продовжує проживати у спірній квартирі, місце проживання не змінювала, а доказів того, що Аені Юріківна переоформила на себе усі особові рахунки та особисто їх оплачує у судовому засіданні надано не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні твердження представника відповідачів щодо того, що за час шлюбу подружжям Аманян було придбано дві квартири і вони були розподілені між ними та були особистим майном кожного, так як квартира за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв.26 була продана померлим ще 27.12.2007 року і доказів того, що вона належала ОСОБА_9 на праві особистої приватної власності суду надано не було, так як і не було надано доказів того, що кошти, отримані від її продажу були використані не на потреби сім`ї.

Задовольняючи позов частково суд враховує той факт, що захисту в даному випадку підлягає порушене право позивача, щодо ? частини квартири № 34, що знаходиться в місті Одесі, по проспекту Академіка Глушка в будинку під № 20, натомість як позивач у своїй позовній заяві ставить вимоги щодо всієї квартири в тому числі й частики ОСОБА_5, яка належала їй на праві особистої часткової власності і якою вона мала право розпорядитись на власний розсуд.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно із ст.1218 ч.1, ст.1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

З спадкової справи вбачається, що 17 листопада 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_19 було посвідчено заяву ОСОБА_1 у якості претензії кредитора.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ч. 3 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

При ухваленні рішення суд приймає часткове підтримання позивачем своїх позовних вимог, а саме в частині лише суми, яка була передана спадкодавцю за життя в борг, а саме 100 000 доларів США.

Згідно до п. 32 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 4 263 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 526, 526, 543, 554, 611,615, 623, 1048, 1049, 1054 ЦК України,ст.ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання майна спільним майном подружжя, визначення частки в спільному майні подружжя, задоволення вимог кредитора та визнання договору дарування недійсним задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_9, яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від №98.02-919 від 1998року, укладеного на Одеській Спеціалізованій Біржі нерухомості, спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9.

Визначити, що частка померлого ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності у вигляді квартири АДРЕСА_10 становила 1/2.

Визнати частково недійсним договір дарування, укладений 03.12.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_6 безоплатно прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1598 в частині дарування 1/2 частини вказаної квартири, що належала ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, Ідентифікаційний номер НОМЕР_4, зареєстрований за адресою м. Одеса, проспект академіка ГлушкаАДРЕСА_11 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, Ідентифікаційний номер НОМЕР_5, зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 суму боргу в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2856.7664 гривень ) становить 2 856 766 (два мільйона вісімсот пятдесят шість тисяч сімсот шістдесят шість) гривень, 40 копійок, за договором позики грошей від 03 вересня 2012 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 в межах вартості спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_9, який помер 26.11.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 понесені судові витрати у загальному розмірі 4 263 гривень.

В іншій часині у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 16.01.2018 року