АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/498/17 Номер провадження 22-ц/786/180/18Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого : Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Кузнєцової О.Ю.,

секретар: Діхтяр Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року до суду звернулися позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з зусрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про право користування житловим будинком. (а.с. 62). У зустрічному позові ОСОБА_4 просив зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод при реалізації ним права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням - відмовлено.

З рішенням суду не погодилися ОСОБА_2, ОСОБА_3, які його оскаржили, просили скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги їх позовної заяви, оскільки вважають, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилалися на те, що суд не дав належної оцінки наданим у справі доказам.

Оскільки в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням рішення суду сторонами не оскаржено, то в силу ч.1 ст. 367 ЦПК України та в межах вимог апеляційної скарги, в названій частині рішення суду апеляційному перегляду не підлягає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інтсанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 з 1996 по 1997 рік., та з 30.07.2004 року по 25.02.2011 року. Шлюб між ними був розірваний рішенням Комсомольського міського суду, яке набрало законної сили 09.03.2011 року (а.с.15,129-131).

Відповідно до свідоцтва про народження позивач ОСОБА_2 є батьком відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25.11.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.12.2016 року (а.с.15-24), визнано право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1. Визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Пред'являючи у 2013 році позов до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, аналогічних вимог стосовно неповнолітнього ОСОБА_4 не заявлялись (а.с.15).

Згідно довідки органу самоорганізації населення «Комітет мікрорайонів приватної забудови «Тріада-21» №178 від 09.02.2017 року за вказаною адресою разом із позивачем ОСОБА_2 зареєстровані: батько - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; племінник - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3; син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14).

Згідно наданої сторонами довідки ОСОБА_4, починаючи з 01.09.2014 року навчається на стаціонарному денному відділенні факультету дизайну Київського Національного університету технології та дизайну (а.с.111). Відповідно до копії його паспорта та посвідчення про приписку до призовної дільниці на час навчання ОСОБА_4 місця своєї реєстрації не змінював та залишається приписаним до призовної дільниці в місті Горішні Плавні (а.с.88, 89).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 3 статті 71 ЖК України визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до свідоцтва про народження відповідач ОСОБА_4 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і до цього часу, будучи неповнолітнім, мав право визначати місце свого проживання. Разом із цим за неповнолітнім ОСОБА_4 зберігалося право користування спірним жилим приміщенням, тим більше, що це право позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до 2017 року не оспорювалося.

Враховуючи викладене, а також оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, родинний зв'язок сторін, недоведеність факту відсутності та непроживання відповідача ОСОБА_4 без поважних причин за місцем реєстрації: АДРЕСА_1, зокрема, відсутності, у зв'язку з навчанням, а також враховуючи незабезпеченість ОСОБА_4 іншим житлом для проживання, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 було придбано за кошти, отримані від продажу квартири, яка належала позивачам, не стосуються предмета даного спору та дана обставина не може бути підставою для визнання відповідача втратившим право користування житлом, у яке він вселився, як член родини власника.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом не в повній мірі досліджені надані сторонами докази. Як вбачається із матеріалів справи та із самого змісту рішення, судом першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно досліджено зібрані по справі докази та надано відповідну правову оцінку в ухваленому за результатами розгляду справи судовому рішенні.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: (підпис) В.М. Триголов

Судді: (підписи) А.І. Дорош

О.Ю. Кузнєцова

З оригіналом згідно: В.М. Триголов