№ 207/1599/18
№ 2/207/1118/18
03 серпня 2018 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Тюлюнової В. Г.
при секретарі: Куцевол Л. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи неодноразово відкладався через неявку відповідача.
Позивач до суду з'явився, позов підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Додатково, позивач подав до суду заяву про вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне відповідачу нерухоме та рухоме майно.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не сповістив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась з неповажних причин. Заяв про відкладення розгляду справи відповідач до суду не подавав, інших заяв та клопотань від відповідача теж не надходило. Судом вжито додаткові заходи для належного повідомлення відповідача про судовий розгляд справи шляхом публікації оголошення на інтернет-порталі "Судова влада України".
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У суді встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить автомобіль "Mitsubishi Pajero Sport", державний номерний знак НОМЕР_1.
26.11.2017 року між автомобілями "Mitsubishi Pajero Sport", державний номерний знак НОМЕР_1 та "Subaru Legacy", державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобіль позивача отримав механічні ушкодження.
Згідно постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 23.02.2018 року (а. с. 10) винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача. Так, відповідачем було порушено вимоги, зокрема, п. 13.1 Правил дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (дотримання дистанції руху) та притягнуто до відповідальності за ст. ст. 124, 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
Згідно з висновком товарознавчої експертизи № 0202/18/18 від 07.02.2018 року (а. с. 11 - 35) вартість матеріальної шкоди заподіяної автомобілю позивача складає 107238,09 грн.
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Збитками (шкодою), зокрема: є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).
Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.
Суд зважає на те, що відповідачем не було спростовано його презумції вини у заподіянні шкоди. Натомість, суд бере до уваги ту обставину, що відповідачем частково відшкодована завдана ним матеріальна шкода. Також, суд враховує, що згідно розписки відповідача від 26.11.2017 року (а. с. 55) останній визнав факт дорожньо-транспортної пригоди та завдану ним матеріальну шкоду, а також зобов'язувався відшкодувати цю шкоду.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд не має сумнівів щодо цього, адже відповідач не з'являвся до суду, хоча і був належним чином повідомлений про розгляд справи, отже не виконав обов'язку щодо доказування тих обставин на які він би міг послатися в якості заперечення для задоволення позову.
Таким чином, суд погоджується із доводами позивача, що саме відповідач є тією особою, протиправність поведінки якого перебуває у причинно-наслідковому зв'язку із матеріальною шкодою завданою позивачеві, тому позов в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі.
Положеннями ст. 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Суд погоджується з тим, що відповідач своїми протиправними діями завдав матеріальну шкоду, у зв'язку із чим позивач поніс моральні страждання пов'язані із значними фінансовими втратами на ремонт пошкодженого автомобілю, але суд також враховує дії відповідача, які виражалися у частковому відшкодуванні заподіяної ним шкоди, що є певною пом'якшуючою обставиною.
Також, суд враховує, що первісна вимога позивача про відшкодування моральної шкоди була оцінена ним в сумі 5000,00 (п'ять тисяч) грн., отже саме таку оцінку своїм моральним стражданням надав позивач.
Суд враховує, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди було збільшено по причині триваючих моральних страждань, однак суд наголошує, що протиправність поведінки відповідача полягала у порушенні правил дорожнього руху, що перебуває у причинно-наслідковому зв'язку із завданою ним шкодою. Інших доказів матеріали справи не містять.
Суд наголошує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Також, цивільні права та обов'язки виникають із договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів.
Отже, суд позбавлений можливості вважати встановленою обставину (триваюча моральна шкода) через її недоведеність. В силу положень ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд зокрема, враховує поведінку та дії сторін під час розгляду справи. Суд зазначає, що відповідач жодним чином не проявив інтересу до розгляду справи, не з'являвся до суду, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача судовий збір в сумі 796,88 грн., 1762,00 грн., 352,4 грн., а загалом - 2911,28 грн., в повному обсязі.
Щодо витрат на правничу допомогу в сумі 1000,00 (одна тисяча) грн., суд вважає, що такі витрати теж підлягають стягненню з відповідача, виходячи із наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Позивачем були понесені витрати на складення позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, тому суд вважає, що розмір цих витрат цілком обгрунтований та стягнення цих витрат не порушує приписів ст. 137 ЦПК України.
Одночасно з цим, суд вважає за можливе задовольнити заяву позивача про забезпечення виконання рішення суду шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно відповідача, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 6 ст. 431 ЦПК України, за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 150 цього Кодексу.
Суд звертає увагу, що розділом 6 ЦПК України не встановлено вимог щодо заяви позивачки з приводу питання про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду. Однак, суд враховує приписи ст. 151 ЦПК України, згідно якої у заяві, окрім іншого, необхідно зазначати як про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, так і про доцільність вжиття кожного із цих заходів забезпечення.
Також, суд враховує, що належний відповідачу автомобіль не був переданий позивачу в рахунок відшкодування завданих ним збитків на підставі розписки від 26.11.2017 року (а. с. 55). Суд звертає увагу, що спір щодо цього судом не розглядався, позов позивачем не подавався, предмет або підстави позову позивачем не змінювалися, однак, суд враховує, що така бездіяльність відповідача зумовлює побоювання позивача щодо можливого невиконання рішення суду.
Додатково суд враховує, що згідно згаданої постанови суду відповідача було притягнуто до відповідальності за ст. ст. 124, 130 КУпАП, а саме: правопорушення скоєно у стані алкогольного сп'яніння. Отже, ця обставина (алкогольне сп'яніння) також зумовлює побоювання позивача щодо можливих труднощів при виконанні рішення суду.
Таким чином, суд вважає за можливе вжити заходів забезпечення виконання рішення суду у вигляді накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3), проживає АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) судовий збір в сумі 2911 (дві тисячі дев'ятсот одинадцять) грн., 28 коп. та витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 1000,00 (одна тисяча) грн.
Задовольнити заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду.
Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3), проживаючого у АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська або безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області у випадку встановленому законом.
Суддя В. Г. Тюлюнова