Справа № 359/7047/17 Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/1606/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 4 15.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2018 року м. Київ Справа № 359/7047/17- ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Олійника В.І.,

секретар судового засідання Топольський В.О.

позивач: ОСОБА_4,

позивач: ОСОБА_5 (апелянт),

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Журавського В.В., від 18 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі -ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви іскарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 05 лютого 1998 року між ним та ОСОБА_5 був укладений шлюбі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю покупцем квартири було вказано відповідача. Тому зазначена квартира є об'єктом їхньої спільної сумісної власності.

Тому, просив визнати за ним право власності на 1/2 частку в спірній квартирі.

ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов, який з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтувала тим, що 17 липня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Дана квартира була придбана саме нею за грошові кошти, отримані від продажу квартири, яку їй залишили батьки у спадщину, а також грошових коштів її бабусі ОСОБА_7

У зв'язку цим, вважає, що існують підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_8, який є інвалідом, та дочки ОСОБА_10

Просила також врахувати, що життя поруч з ОСОБА_4 є неможливим, тому що він знущається над дітьми. За період перебування сторін у шлюбі ОСОБА_4 не турбувався за збереження та утримання даного житлового приміщення, зокрема ремонт ОСОБА_5 робила самостійно та все для дому також купувала самостійно, сплачувала житлово-комунальні послуги. При цьому, ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі приховував свої доходи та квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Тому, просила визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю, а також визнати за нею право власності на меблі, а саме: стільці, кухонний стіл, меблі з дитячої кімнати, ліжко, шафу, шафу купе, кухонні меблі, пральну машину, морозильну камеру, холодильник «Sаmsung», три телевізори, що знаходяться в спірній квартирі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4, право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

ОСОБА_5 з судовим рішенням не погодилась та 20 лютого 2018 року подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені первісного позову, та задовольнити у повному обсязі зустрічний позов.

ОСОБА_4 судове рішення не оскаржив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони по справі з 05 лютого 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року.

17 липня 1999 року за договором купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_5 була придбала трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Під час шлюбу у сторін народилися дочка ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову у задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, суд виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу, тому дане майно є їхньою спільною сумісною власністю і їх частки в цьому майні є рівними, а в матеріалах цивільної справи відсутні належні докази на підтвердження самого факту та часу придбання вказаного рухомого майна.

З цим висновком районного суду колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. п. 22, 23, 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 (далі також Постанова), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Пунктом 30 Постанови судам роз'яснена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За наведеного, суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, а також дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного і та відмову у задоволені зустрічного позовів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, нею не доведено перед судом обставин, на які вона посилався як на підставу своїх заперечень на позов ОСОБА_4, а також в обґрунтування свого позову.

Саме по собі посилання ОСОБА_5 на те, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів отриманих внаслідок продажу квартири її батьків не вказує на те, що саме ці кошти були витраченні на придбання спірної квартири.

Крім того, не є підставою для скасування рішення посилання скаржника на те, що в квартирі, крім сторін, проживала й дочкам ОСОБА_10

За наведеного, посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-79цс 13 від 02 жовтня 2013 року, № 6-38цс15 від 03 червня 2015 року є безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують та не дають підстав для зміни або скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1) ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: