Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 310/6554/15-ц

провадження № 61-3077св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В.М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року у складі головуючого судді Черткової Н.І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів Дзярука М.П., Крилової О.В., Трофимової Д.А.,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року справу № 310/6554/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 756/3738/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 у якому просив визначити порядок користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної часткової власності. ОСОБА_3 у цьому житловому будинку належить 3/4 частини, ОСОБА_4 - 1/4 частини. Між ними здійснено поділ житлового будинку, однак виникають спори щодо користування земельною ділянкою. Висновком судової земельно-технічної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 095/10 запропоновані два варіанти порядку користування земельною ділянкою, проте він вважає, що правильними та таким, що відповідає вимогам закону є варіант № 1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 547 кв. м кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, згідно із варіантом № 1 висновку судової земельно - технічної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 095/10-15, складеним судовим експертом Макаровим І.В., а саме: співвласнику будинку ОСОБА_3 виділено в користування частину земельної ділянки площею 395, 5 кв. м, яка розташована під частиною жилого будинку, господарськими будовами, двором і городом (у додатку № 2 до висновку ділянку, яку запропоновано в користування ОСОБА_3, позначено зеленим кольором) з входом на частину і збоку АДРЕСА_1 (північна межа ділянки); співвласнику будинку ОСОБА_4 виділено в користування частину земельної ділянки площею 151, 5 кв. м, яка розташована під частиною жилого будинку, господарськими будовами, двором і городом (у додатку № 2 до висновку ділянку, яку запропоновано в користування ОСОБА_4, позначено синім кольором) з входом на частину ділянки збоку проходу (східна межа ділянки).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи технічно можливо визначити порядок користування земельною ділянкою, і що найбільш доцільним є варіант № 1 висновку, оскільки відповідає ідеальним часткам співвласників у житловому будинку.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає. Враховуючи права кожного співвласника, суд першої інстанції обґрунтовано визначив порядок користування спільною земельною ділянкою за варіантом № 1 судової земельно-технічної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 095/10-15.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просила рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано порядок користування земельною ділянкою, який фактично склався між співвласниками та був визначений угодою між попередніми власниками спірного домоволодіння. Також при визначенні порядку користування спірною земельною ділянкою за варіантом № 1 судової земельно-технічної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 095/10-15 у ОСОБА_4 не буде вільного доступу до власної системи водопроводу для його обслуговування у разі аварії, переобладнання, ремонту і, як наслідок, нормального обслуговування будівлі і споруди.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою залишений без розгляду. Проте ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вважає, що позовну заяву ОСОБА_3 та її зустрічний позов слід розглядати разом, а тому це також є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Позивачу ОСОБА_3 належить 3/4 частки, відповідачу ОСОБА_4 - 1/4 частина.

Рішенням виконавчого комітету Осипенківської міської ради від 07 червня 1954 року № 288 зазначеному домоволодінню відведена земельна ділянка площею 523 кв. м. Надалі рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 21 березня 1979 року № 116 після фактичного обміру земельної ділянки надлишкові 22 кв. м залишені співвласникам у тимчасове користування.

На час розгляду справи фактична площа земельної ділянки під житловим будинком складала 547 кв. м.

Між співвласниками здійснено поділ житлового будинку, однак виникають спори щодо користування земельною ділянкою.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розташовані на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Пунктами 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Судом встановлено, що 13 березня 1991 року ОСОБА_4 успадкувала 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_3 набув право власності на 3/4 частки зазначеного житлового будинку на підставі договору дарування від 04 вересня 1993 року, укладеного з ОСОБА_7

Актом від 02 липня 1972 року, відповідно до рішення народного суду від 13 травня 1966 року, між колишніми співвласниками, було встановлено межі користування земельною ділянкою за указаною вище адресою.

Зазначений акт було надано у розпорядження експерту і він був врахований ним при визначенні порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановили, що найбільш доцільним є варіант № 1 висновку судової земельно-технічної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 095/10-15, оскільки такий порядок користування буде відповідати ідеальним часткам співвласників у житловому будинку.

Аргументи касаційної скарги про те, що визначений судом порядок користування спірною земельною ділянкою за варіантом № 1 судової земельно-технічної експертизи від 27 жовтня 2015 року № 095/10-15 позбавляє ОСОБА_4 вільного доступу до власної системи водопроводу для його обслуговування у разі аварії, переобладнання, ремонту і, як наслідок, нормального обслуговування будівлі і споруди, є необґрунтованими. Водогін не є спорудою і не відображений у технічному паспорті домоволодіння, його місце розташування також не позначено на схемі земельної ділянки, а тому дані твердження не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою залишений без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Проте скасування ухвали про залишення зустрічного позову ОСОБА_4 без розгляду не є правовою підставою для скасування правильного по суті рішення за позовом ОСОБА_3

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та залишення без змін рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В.М. Коротун

В. І. Крат