Справа № 466/8857/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/5347/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шандри М.М.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2015 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15 липня 1982 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 у Львівському палаці урочистих подій було зареєстровано шлюб, актовий запис №1950. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано. За час спільного проживання в шлюбі однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 володіли двома житловими приміщеннями: квартирою у м. Львові по вул. Хвильового, 56/12 та квартирою у м. Львові по вул. Скрипника, 23/42. Вказані квартири подружжям були відчужені з метою придбати житло більшої площі. Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1997 року, за кошти отримані від продажу вищевказаних квартир, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на «вул. Миколайчука, буд. 6»). Стороною в договорі купівлі-продажу квартири є лише ОСОБА_5, яка на даний час рахується одноосібною власницею даної квартири. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, при здійсненні правочину позивач ОСОБА_2 не наполягав на оформленні права власності на 1/2 частину квартири, оскільки вважав, що придбане за час шлюбу майно і так є спільною власністю подружжя, і йому належить половина квартири. Зазначив, що з початку 2000-х років і по даний час позивач ОСОБА_2 постійно працює та проживає за кордоном, і деколи прибуває в Україну. Про наявність судового рішення про розірвання шлюбу дізнався у 2013 році, у звязку із чим 27 червня 2013 року надав довіреність сину на представництво інтересів в державних органах та інших установах для оформлення майнових прав, в тому числі і вирішення питання про поділ спільного майна. У звязку із вищенаведеним, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 10.11.2015 року, просив суд позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 03 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а відтак таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що суд не дослідив усіх передбачених ст. 57 Сімейного Кодексу України юридичних (доказових) фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи. Зокрема, залишено поза увагою факт складення розписки про отримання в борг коштів самою відповідачкою ОСОБА_5 від свого ж імені, відмову останньої надати оригінал даної розписки для проведення експертизи щодо встановлення давності її складення, відмову заявленого представником відповідача свідка ОСОБА_6 дати покази в суді щодо надання позики (свого фінансового стану на день позики, походження даних коштів, факту повернення, підтвердження надання та повернення позики іншими свідками тощо), заперечення свідком ОСОБА_3 факту отримання коштів в борг та придбання за них спірної квартири. Таким чином допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, оскільки факт позики підтверджено судом недостовірними та суперечливими доказами. Звертає увагу суду, що згідно договору купівлі-продажу 12 вересня 1997 року позивачем ОСОБА_2 було відчужено трикімнатну квартиру у м. Львові по вул. Скрипника і після цього, вже 1 жовтня 1997 року, за виручені кошти придбано спірну квартиру, яку формально оформлено на відповідачку, що підтверджується належними та допустимими доказами, однак залишено судом поза увагою.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи не з'явились (а.с.220). 15 січня 2018 року відповідач ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із вагітністю представник ОСОБА_8 не може бути присутньою на даному судовому засіданні. Колегія суддів вважає таке клопотання безпідставним, оскільки жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 липня 1982 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 у Львівському палаці урочистих подій було зареєстровано шлюб, актовий запис №1950.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.06.2008 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7-8).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №062466 від 14 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №124 від 14.05.2010 року (а.с. 6).

Як вбачається з копії договору купівлі - продажу від 01.10.1997 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_5 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на «вул. Миколайчука, буд. 6»). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 20.10.1997 року.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як розяснюється у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

В свою чергу, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (ст. 57 СК України).

Враховуючи встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини. колегія суддів вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута ними під час перебування в шлюбі та спільного проживання.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 з 2000-х років перебуває за кордоном. Вказану обставину сторони не заперечують.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 сторін у справі, і така квартира підлягає поділу. При поділі квартири колегія суддів враховує рівне право кожного із подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, оскільки відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплено у ст. 28 КпШС України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

На думку колегії суддів відповідачем не представлено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення договору купівлі продажу квартири та проведення проплати за спірну квартиру, сторони припинили шлюбні відносини.

Представлена відповідачем рукописна розписка про позику грошей від 14 вересня 1997 року, яку заперечує позивач, не може бути належним доказом того, що такі кошти позичалися особисто відповідачеві з метою придбання квартири особисто нею, а не для сім'ї.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав не вважати, що спірна квартира не є спільним майном подружжя, а являється особистою власністю відповідача.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не перевірив за чиї кошти придбано спірну квартиру, не з'ясував джерело сплачених коштів, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим і таке підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову та визнання за сторонами права власності по 1/2 частині спірної квартири.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи передбачені ч.1 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати та постановити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задовольнити.

Керуючись ст.ст. 255 ч1. п.1, 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину квартири№36 будинку №6 по вул. Миколайчука у м. Львові.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 2 289,91 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 535, 92 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.01.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_10