Справа № 450/590/17 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/783/7648/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розглду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - апелянта ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів.

Обгрунтовує позов тим, що з 2012 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них 10 жовтня 2013 року народився син - ОСОБА_5. З 2015 року відповідача проживає окремо від сімї, не цікавиться життям дитини, не спілкується з нею, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання сина, не піклується про здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, ухиляється від виконання батьківських обовязків по вихованню сина. Вказує, що орган опіки та піклування прийняв рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

24 грудня 2015 року рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання сина аліменти в розмірі 500,00 грн., однак відповідач з моменту прийняття рішення та до цього часу аліментів не сплачує. Просить з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина та збільшити розмір аліментів на його утримання з 500 грн. 00 коп. до 800 грн. 00 коп. щомісячно.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, тертя особа: Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів - задоволено частково.

Вирішено збільшити розмір аліментів та стягувати з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 800, 00 (вісімсот) гривень щомісяця, починаючи з 28.02.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, тертя особа: Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав оскаржила позивач ОСОБА_2

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що з 2012 року проживала разом з відповідачем ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу за її адресою в селі Сокільники. Аналогічні усні пояснення нею були дані в судовому засіданні в суді першої інстанції, однак суд в своєму рішенні помилково зазначив, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. В сторін 10 жовтня 2013 року народився син - ОСОБА_5, який з народження та по теперішній час проживає разом з нею. Коли сину було три місяці, позивач перервала відпустку по догляду за дитиною щоб забезпечувати себе, сина та біологічного батька дитини, в той час сина доглядала її мати. Коли сину виповнився один рік та шість місяців, відповідач ОСОБА_6 почав проживати окремо за адресою своїх батьків. За час спільного проживання відповідач постійно зловживав алкоголем, погано відносився до позивача та сина, часто піднімав руку на неї. З того часу, коли відповідач почав проживати окремо, він жодного разу не намагався побачити сина, жодного разу не зателефонував, з цього часу участі у вихованні дитини не бере, аліменти не сплачує, син фактично свого батька не знає.

13 жовтня 2016 року Пустомитівська районна державна адміністрація Львівської області, як орган опіки та піклування, прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Приймаючи відповідне рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, орган опіки та піклування врахував інтереси дитини та вжив необхідних та достатніх заходів, визначених законом. На думку апелянта, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обовязками.

При ухваленні рішення судом першої інстанції ці обставини враховані не були та безпідставно було відмовлено їй у задоволенні позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав.

Просить рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

У частині часткового задоволення позовних вимог про збільшення розміру аліментів рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується, а відтак апеляційним судом його законність та обґрунтованість у цій частині не перевіряється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських праву, суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що наданий третьою особою Органом опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області висновок носить лише рекомендаційний характер і сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача цих прав.

Крім того, твердження позивача про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не знайшло свого підтвердження, жодних доказів, які б свідчили про свідоме, тривале і безпідставне невиконання батьком обов'язків, що б давало підстави для вжиття такого крайнього заходу впливу на батьків як позбавлення батьківських прав, суду не надано та в матеріалах справи такі відсутні.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказаний позов обумовлений ставленням позивача до колишнього чоловіка, недостатністю участі ОСОБА_4 у вихованні дитини, в тому числі у матеріальному забезпеченню і всі досліджені судом докази і встановлені обставини справи не можуть свідчити з беззаперечною очевидністю про ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, в розумінні п.2 ч.1 ст.164 СК України.

Оскільки відсутні достатньо вагомі підстави вважати, що позбавлення відповідача батьківських прав є єдиним можливим та крайнім заходом впливу на відповідача і це буде відповідатиме правам та інтересам дитини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині вимоги про позбавлення батьківських прав є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодиться не може, виходячи з наступного.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.( ст. 150 Сімейного кодексу (далі СК) України)

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

За змістом наведених правових норм ухилення від виконання зобов'язань батьків по вихованню дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_4 є батьками малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що вбачається із копії Свідоцтва про народження ОСОБА_5 I-СГ №386638 від 01.11.2013 року.

Встановлено й те, що дитина сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з матір'ю за адресою вул. Д. Галицького, 22, що в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, що вбачається із копії довідки про склад сімї Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львіської області від 06.12.2016 року № 4716 та акту обстеження житлово-побутових умов за адресою вул. Д. Галицького, 22 в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області від 25.08.2016 року.

Аліменти на сина ОСОБА_5, про стягнення яких з відповідача ОСОБА_4 ухвалено судове рішення, останнім ні добровільно, ні в порядку виконання рішення суду, не сплачуються, що стверджується довідками Перемишлянського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області №09-25/1479 від 20.09.2016 р. та № 09-25/3405 від 04.08.2017 р.

Згідно висновку Пустомитівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, № 04/17-2759 від 13.10.2016 визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина ОСОБА_5, 10.10.2013 року, оскільки він повністю ухилився від виконання батьківських обовязків, не проявляє батьківської любові та заінтересованості щодо дитини, разом з ним не проживає, не цікавиться розвитком та станом здоровя дитини, не бере участь у його вихованні, не піклується про духовний та фізичний розвиток дитини, не забезпечує сина необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, фінансово та матеріально не допомагає.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Встановлені у даній справі обставини беззаперечно підтверджують навмисне, свідоме ухилення відповідачем від виконання обов'язків по вихованню дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У судові засідання по розгляду даної справи відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, жодного разу не зявився. Жодних доказів на спростування обставин, викладених позивачем та третьою особою ні суду першої інстанції, ні колегії суддів не надав.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання про доведеність ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обовязків, а відтак і про невідповідність висновків, викладених у оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а відтак і про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, а заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав задовольнити. В решті заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року слід залишити без змін.

З урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 960 (девятсот шістдесят грн. 00 коп.) судового збору, сплачених апелянтом за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390, 423, 429 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

В решті заочне рішення Пустомитівськогорайонного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 960 (девятсот шістдесят грн. 00 коп.) судового збору, сплачених апелянтом за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текс судового рішення складено 25 червеня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7