У Х В А Л А

Справа № 259/1826/14-ц

Провадження № 2-в/185/119/18

09 серпня 2018 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Палюх Т. Д., за участю секретаря Мінарської О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 259/1826/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька», про визнання права користування житловим приміщенням та зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2018 року на адресу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла ухвала Верховного Суду від 22 червня 2018 року з матеріалами, до касаційної скарги у справі № 259/1826/14-ц для відновлення втраченого провадження.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши зібрані матеріали, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 23 квітня 2014 року Куйбишевським районним судом м. Донецька у цивільній справі № 259/1826/14-ц (провадження № 2/259/1030/2014) ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням задоволено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року зазначене рішення скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - відмовлено (а.с.8-10).

В Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР), рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року по справі № № 259/1826/14-ц (провадження № 2/259/1030/2014) має реєстраційий № 38488643, рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року - реєстраційний № 39388831.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року, визначено територіальну підсудність справ підсудних Куйбишевському районному суду м. Донецька - Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Згідно до ч. 1 ст. 494 ЦПК України - на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч. 2 ст. 494 ЦПК України у ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

У звязку з вищевикладеним суд вважає, що заявником надано достатньо матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження в частині судового рішення Куйбишевського районного суду м.Донецька від 23 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 81, 258-260, 493, 494 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 259/1826/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року у справі № 259/1826/14-ц в такій редакції:

Номер провадження № 2/259/1030/2014

259/1826/14-ц

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2014 року місто Донецьк

Куйбишевський районний суд м. Донецька у складі:

головуючого - судді Машкіної Н.В.,

при секретарі - Гордон Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_2,

представників третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини.

Позивач з народження була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначене житлове приміщення було надане матері позивача ОСОБА_7 Відповідач - є батьком позивача, який також зареєстрований та проживає за вказаною адресою. 01.08.2006 року ОСОБА_7 зареєструвалася в наданій їй однокімнатній квартирі за адресою: м. Донецьк, вул. Степаненко, 23а/48. Також, за вказаною адресою вона зареєструвала позивача, яка на той час була неповнолітньою. Пізніше квартира за адресою: м. Донецьк, вул. Степаненко, 23а/48 була приватизована. Проте, позивач ніколи в ній не проживала і наміру проживати не має. В грудні 2013 року відповідач дізнався, що позивач за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4 не зареєстрована і брала участь в приватизації іншої квартири. Після чого, відповідач почав чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням, виганяти з нього, у звязку з чим позивач змушена звертатися до суду з цим позовом.

В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягала. Пояснила, що спірне житло складається з двох окремих квартир, які мають різні виходи. В 1999 році її батьки розлучилися, після чого вона разом з матірю почали проживати в одній частині, а батько в іншій, комунальні платежі оплачували порівну. Оскільки особовий рахунок був відкритий на імя матері, батько передавав їй половину грошей. Заперечень щодо її проживання в квартирі батько не мав до грудня 2013 року. Зняття з реєстрації та приватизація іншої квартири була вчинена без її відома та згоди, оскільки вона була неповнолітньою. Вона не має ані наміру, ані можливості проживати з матірю за адресою: м. Донецьк, вул. Степаненко, 23а/48, оскільки зазначена квартира є однокімнатною. З грудня 2013 року батько за допомогою співмешканця її сестри - ОСОБА_5 постійно вчиняв сварки, відрізав материну половину квартири від електропостачання, згоди на реєстрацію позивача не надає. При цьому, ОСОБА_5 вимагав плату за її проживання в квартирі в розмірі 600 грн щомісяця. В лютому 2014 року на її вхідних дверях та на всіх надвірних будівлях були змінені ключі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені доводи.

Відповідач позовні вимог не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що дійсно в 1988 році житлове приміщення за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4, було надано його дружині ОСОБА_7, де також був зареєстрований він та їх старша донька ОСОБА_3 В 1989 році в них народилася донька ОСОБА_1, у звязку з чим їх родині була надана сусідська квартира. Дві квартири вони переобладнали в одну, яка до теперішнього часу має адресу: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4. В 1999 році він розлучився з ОСОБА_7, після чого за спільною домовленістю вони поділили житлове приміщення, заклавши пере стінок між існуючими раніше окремими квартирами. Визнав, що позивач постійно проживала в половині матері і він не мав проти цього заперечень, оскільки вона є членом його сімї. ОСОБА_3 також зареєстрована в квартирі, проте останніх 14 років проживала у свого цивільного чоловіка - ОСОБА_5 В грудні 2013 року він дізнався, що його дружині була надана інша квартира, в якій також зареєстрована і в подальшому брала участь в її приватизації позивач. Вважає, що вона зобовязана проживати саме в цій квартирі, а не в його. Не зважаючи на його заперечення проти реєстрації позивача в його квартирі, вона відмовлялася виселитися, тому він змушений був викликати міліцію. Не заперечував, що з дозволу дільничного інспектора та за допомогою ОСОБА_5 він відєднав електропостачання та замінив замки в тій половині, де проживала позивач, та на всіх надвірних будівлях. На теперішній час в квартиру вселилися ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та їх дитиною, які будуть здавати своє попереднє житло в оренду. Тобто, житлова площа його квартири з урахування всіх мешканців (4 особи) є меншою за норму.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_5 вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Пояснив, що дійсно тривалий час він перебуває в цивільному шлюбі з ОСОБА_3, яка зареєстрована в квартирі своїх батьків за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4. В 2004 році за його рахунок на імя ОСОБА_3, оскільки він юридично не оформив розірвання шлюбу з колишньою дружиною, була придбана квартира за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 64/5, де вони спільно проживали. В 2005 році в них народився син, який був зареєстрований за місцем проживання матері. В грудні 2013 року ОСОБА_2 почав виселяти свою меншу доньку зі своєї квартири, оскільки вона має у власності інше житло, в якому зареєстрована. З цього приводи між ними виникали часті сварки, в ході яких позивач лаяла, ображала, погрожувала батьку, обмежувала його доступ до надвірних будівель. ОСОБА_5 на захист тестя змінив замки в тій половині, де проживала позивач, та на всіх надвірних будівлях. Також, він відєднував електропостачання, оскільки в їх частині житлового приміщення згорів кабель. На теперішній час ОСОБА_3 вселилася до свого батька разом з ним та їх неповнолітньою дитиною, тому житлова площа квартири з урахування всіх мешканців (4 особи) є меншою за норму.

Представник третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» - ОСОБА_6 вважала, що особи, які вселилися в житлове приміщення на законним підставах, мають право користування ним. Пояснила, що згідно наявних у балансоутримувача документів ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1 був наданий ОСОБА_7 Після чого, на імя ОСОБА_7 було відкрито особовий рахунок на квартири № 4 та № 6. На теперішній час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 01.08.2006 року зняті з реєстрації ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Квартира не приватизована, договір найму не змінювався.

Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» розяснено, що судам при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція закріплена постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, згідно якої під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру № 1233 від 24.03.1988 року ОСОБА_7 (до шлюбу - Мартинова) Л.І. була вселена в житлове приміщення за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4, яка згідно плану мала житлову площу 12,3 кв.м. Разом з ОСОБА_7 в квартиру вселилися члени її сімї: чоловік ОСОБА_2 з 01.11.1988 року та донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. 24.08.1989 року у подружжя ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_1 (до шлюбу - ОСОБА_3) М.В., яка також з народження була зареєстрована в квартирі.

В 1989 році на імя ОСОБА_7 було обєднано особовий рахунок № 20443 квартири № 4 з квартирою № 6, загальна площа яких складала 24,8 кв.м. Згідно плану зазначені квартири мали окремі входи.

Згідно виписки з особового рахунку № 20443 за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 01.08.2006 року зняті з реєстрації ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Квартира не приватизована, договір найму не змінювався.

Згідно акту ЖЕО від 20.12.2013 року ОСОБА_1 з народження проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де з червня 2013 року також проживає її чоловік ОСОБА_9

Згідно відміток в паспортах ОСОБА_7 та ОСОБА_1 їх місце проживання з 2006 року зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, в 2007 році ними використано право на безоплатну приватизацію житла в обсязі 10 кв.м при нормі 21 кв.м.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що в 1988 році вона одержала квартиру № 4 за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66, в яку разом з нею вселився чоловік ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 24.08.1989 році в неї народилася молодша донька - ОСОБА_1 В порядку поліпшення житлових умов їх сімї була надана сусідська квартира № 6, яку вони обєднали з їх квартирою. В 1999 році вона розлучилася з ОСОБА_7, оскільки він звільнився з роботи і почав зловживати спиртними напоями. В 2000 році старша донька виселилася з квартири до свого цивільного чоловіка, де проживає до теперішнього часу. За спільною домовленістю з ОСОБА_2 вони поділили житлове приміщення, заклавши пере стінок між існуючими раніше окремими квартирами, які мали різні входи. В цей час саме вона підтримувала санітарно - технічний стан квартири, оплачувала комунальні платежі, а ОСОБА_2 навіть не надавав матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини. З 2004 року ОСОБА_2 почав отримувати пенсію і передавати їй гроші на оплату половини комунальних послуг. В 2006 році в порядку поліпшення житлових умов вона отримала однокімнатну квартиру за адресою: м. Донецьк, вул. Степаненко, 23а/48, в якій зареєструвалася сама та зареєструвала свою неповнолітню доньку - ОСОБА_1, після чого в 2007 році приватизувала її на двох. Зазначена квартира була в незадовільному стані, тому декілька років вона самотужки робила ремонт, після чого дозволила в ній проживати знайомим за квартирну плату. При цьому, вона з неповнолітньою донькою продовжували проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, і колишній чоловік проти цього не заперечував. В грудні 2013 року ОСОБА_2 дізнався про іншу квартиру, після чого почав їх виганяти зі спірного житлового приміщення, відєднав електропостачання в її половині. В лютому 2014 року за допомогою цивільного чоловіка старшої доньки ОСОБА_5 він замінив замки від її вхідних дверей та на всіх надвірних будівлях, тому вона не має можливості туди потрапити.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що її син був однокласником ОСОБА_1 При цьому, ОСОБА_10 була членом батьківського комітету їх школи, у звязку з чим неодноразово відвідувала сімю ОСОБА_2 вдома, оскільки виховання дітей було не належним. В ході таких відвідувань було встановлено, що мати постійно працює: вдень малярем ЖЕО, увечері прибиральницею, а по вихідним по наймам, а батько не працює, зловживає спиртними напоями, вчиняє вдома сварки та бійки. Також, ОСОБА_10 є інспектором соціальної допомоги. Підтвердила, що ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В грудні 2013 року вона бачила, як ОСОБА_2 за допомогою ОСОБА_5 виганяли її з дому, ображаючи, штовхаючи та викручуючи руки.

Суд не має сумнівів щодо достовірності та правдивості показань свідків, оскільки повідомлені ними факти є логічними та послідовними, не спростовуються жодним доказом у справі.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що житлове приміщення за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4 було одержано в користування сімєю ОСОБА_2, в тому числі і на позивача. Позивач була вселена в спірну квартиру, як неповнолітня дитина відповідача, з дотриманням встановленого порядку, і після досягнення повноліття проживала в ньому з його згоди. Між сторонами був обумовлений певний порядок користування житловим приміщенням, яке було єдиним постійним місцем проживання позивача з народження. Крім того, позивач була знята з реєстрації за вказаною адресою, будучи неповнолітньою. Тобто, не зважаючи на відсутність реєстрації, позивач не втратила права користування житловим приміщенням. Факт перешкоджання реалізації цього права визнаний відповідачем.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі ст. 47 Конституції України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 64, 65 ЖК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60-61, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4.

Зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: м. Донецьк, вул. Єрмолая Жукова, 66/4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Куйбишевський районний суд м. Донецька шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року у справі № 259/1826/14-ц в такій редакції:

Єдиний унікальний номер 259/1826/14-ц

Номер провадження 22-ц/775/4858/2014

Головуючий в 1 інстанції - Машкіна Н.В.

Доповідач - Гапонов А.В.

Категорія 46

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Гапонова А.В.,

суддів Бугрим Л.М., Халаджи О.В.,

при секретарі Лавицькому Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Доне-цька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: м. Донецьк, вул. Є. Жукова, 66/4.

Зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: м. Донецьк, вул. Є. Жукова, 66/4.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 23.04.2014р. скасувати та відмовити позивачу в задоволені позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначив, що судом першої інстанції рішення було ухвалено з порушенням норм діючого законодавства. 01.08.2006 року позивач була виписана з квартири АДРЕСА_2. З цього часу, був припинений договір найму житлового приміщення даної квартири, з позивачем. У 2006 році на основі ордеру на житлове приміщення, виданого на імя матері позивача, де була зазначена і сама ОСОБА_1, їм була надана однокімнатна квартира АДРЕСА_3. Зареєструвавшись в цій квартирі, позивач уклала договір найму на квартиру АДРЕСА_3. У 2007 році зазначена квартира була приватизована у рівних долях на позивача та її мати. Таким чином, позивач має право власності на ? частину зазначеної квартири, а тобто забезпечена житловою площею. Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції були порушені його житлові права.

В судовому засіданні Апеляційного суду відповідач, його представник та представник третьої особи. Доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити.

Позивачка та її представник, заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення, скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 до укладання шлюбу мала прізвище ОСОБА_2, після укладання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.4).

На підставі ордеру № 1233 від 24.03.1988 року ОСОБА_7 була вселена в житлове приміщення за адресою: м. Донецьк, вул. Є.Жукова, 66/4, яка згідно плану мала житлову площу 12,3 кв.м. Разом з ОСОБА_7 в квартиру вселилися члени її сімї: чоловік ОСОБА_2 з 01.11.1988 року та донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. 24.08.1989 року у подружжя ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_1, яка також з народження була зареєстрована в квартирі.

В 1989 році на імя ОСОБА_7 було обєднано особовий рахунок № 20443 квартири № 4 з квартирою № 6, загальна площа яких складала 24,8 кв.м. Згідно плану зазначені квартири мали окремі входи.

Згідно виписки з особового рахунку № 20443 за адресою: м. Донецьк, вул. Є. Жукова, 66/4 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 01.08.2006 року зняті з реєстрації ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Квартира не приватизована, договір найму не змінювався.

Згідно акту ЖЕО від 20.12.2013 року ОСОБА_1 з народження проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, де з червня 2013 року також проживає її чоловік ОСОБА_9

Згідно відміток в паспортах ОСОБА_7 та ОСОБА_1 їх місце проживання з 2006 року зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, в 2007 році ними використано право на безоплатну приватизацію житла в обсязі 10 кв.м. при нормі 21 кв.м.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, виходячи з того, що позивачка була виписана з спірної квартири у звязку з чим з нею був припинений договір найму житлового приміщення та зареєстрована за іншою адресою, а саме: вул. Степаненко, буд. 26 А, кв. 48., позивачка має право власності на зазначену квартиру та забезпечена житловою площею.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції ат вважає, що спосіб захисту позивачки не відповідає ст.16 ЦК України, оскільки вона не зверталась до суду з позовом про зняття її з реєстрації у спірній квартирі недійсним.

Зважаючи на встановлені обставини справи, матеріали справи, доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303 - 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді:

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Суддя Т. Д. Палюх