Постанова

іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 195/472/16-ц

провадження № 61-5278 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року у складі судді Скрипченко Д. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Лисичної Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено два договори позики у вигляді розписок від 16 вересня 2015 року на суму 13 тис. грн з терміном повернення до 16 грудня 2015 року та від 19 вересня 2015 року на суму 46 750 грн з терміном повернення до 1 жовтня 2015 року. На адреси відповідачів він надсилав письмові повідомлення-вимоги, однак вони своїх зобов'язань не виконали, грошові кошти не повернули. У зв'язку з викладеним просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на свою користь суму боргу за двома договорами позики в розмірі 59 750 грн та судові витрати у справі в розмірі 597 грн 50 коп.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 59 750 грн боргу за договорами позики та 297,50 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами були укладені два договори позики у вигляді розписок. Факт отримання грошей у борг підтверджується виданими відповідачами розписками, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні. Боржниками порушені умови договорів, отримані грошові кошти позивачу не повернуті, зобов'язання не виконані.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд не звернув уваги на позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1, у результаті чого ухвалив рішення про солідарне стягнення грошових коштів на користь позивача, хоча вимоги заявлялися про стягнення боргу лише з нього. Крім цього, він та ОСОБА_3 були рівноправними засновниками Приватного сільськогосподарського підприємства «АФ «Коман» (далі - ПСП «АФ «Коман»), кошти були позичені ними не як фізичними особами, а як засновниками підприємства для вирішення питання щодо проведення сільськогосподарських робіт, вони діяли від імені підприємства. Однак суд не залучив до участі у справі ПСП «АФ «Коман» та безпідставно відхилив надані ним докази, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин справи. Апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права. Позивач та ОСОБА_3 є близькими родичами, які домовилися між собою стягнути з нього кошти, фактично отримані підприємством.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив, що грошові кошти в нього брали відповідачі, про що надали розписки. Доказів того, що ОСОБА_2 було змушено підписати розписку про отримання грошей, суду не надано. Також несуттєвим є те, куди саме ОСОБА_2 та ОСОБА_4 витратили отримані у нього грошові кошти, оскільки в розписці не зазначено, для чого саме вони їх позичали. Крім цього, відповідачем не доведено, що кошти надійшли на підприємство.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 1 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судами встановлено, що 16 вересня 2015 року позивач ОСОБА_5 надав у борг відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 13 тис. грн, які вони зобов'язувалися повернути до 16 грудня 2015 року, а 19 вересня 2015 року - в розмірі 46 750 грн, які вони зобов'язувалися повернути до 1 жовтня 2015 року, на підтвердження чого відповідачі оформили відповідні розписки.

Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

Установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх зобов'язань не виконали, отримані кошти ОСОБА_1 не повернули.

ОСОБА_3 позовні вимоги визнала.

Доказів зарахування отриманих відповідачами грошових коштів за вказаними розписками на рахунок ПСП «АФ «Коман», засновниками якого на час укладення договорів позики були відповідачі, матеріали справи не містять.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, виявивши справжню правову природу укладених між сторонами договорів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді, установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що підписання боргових розписок здійснювалася ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не як фізичними особами, а як засновниками ПСП «АФ «Коман», а тому відповідальність має нести підприємство, та про неправильність застосування судом статті 96 ЦК України, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Самостійність відповідальності юридичної особи полягає в тому, що інші особи, у тому числі її засновники та учасники, не відповідають за зобов'язаннями юридичної особи. Оскільки юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями самостійно, вона за загальним правилом не відповідає за зобов'язаннями своїх засновників та учасників. Докази надходження коштів на рахунок ПСП «АФ «Коман» відповідачі суду не надали.

З огляду на викладене той факт, що у розписках позичальники вказані як засновники ПСП «АФ «Коман», правового значення не має, оскільки зобов'язання повернути отримані за договорами позики грошові кошти вони взяли на себе як фізичні особи, а підприємство, засновниками якого вони були, в договірні зобов'язання із позикодавцем не вступало.

Частиною першою статті 1051 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідач не оспорив у встановленому законом порядку договори позики за їх безгрошовістю, а навпаки визнавав факт отримання позичальниками грошей у позикодавця, однак стверджував, що ці кошти були використані на потреби підприємства. Тому вказана правова норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

Нічим не підтверджені і доводи ОСОБА_2 про домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які є близькими родичами, заволодіти його грошовими коштами.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути борг лише з нього на свою користь та на користь ОСОБА_3, спростовуються змістом наявної у матеріалах справи позовної заяви, згідно з якою позивач просив стягнути борг за двома договорами позики солідарно з обох відповідачів.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний