ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року

м.Суми

Справа №575/291/18

Провадження № 22-ц/788/1025/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І., Ткачук С. С.,

з участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 17 квітня 2018 року в складі судді Савельєвої А.І., ухваленого у смт ОСОБА_2, повний текст якого складений 17 квітня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 08 квітня 2015 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,2% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобовязань з вчасного їх повернення ОСОБА_3 не виконав, тому станом на 28 лютого 2018 року утворився борг на загальну суму 12009,56 грн., який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 17 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 08 квітня 2015 року у розмірі 707,54 грн., а також 103,83 грн. судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення заборгованості по процентам та стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що суду були надані належні письмові докази для підтвердження кредитної заборгованості та всіх її складових, однак, відповідач вказаної заборгованості не спростував. Також позивач послався на те, що відповідач, на його думку, погодився на запропоновані банком умови договору, у тому числі і з розміром процентів за користування кредитом та штрафними санкціями, оскільки відповідних дій банку не оскаржував, а продовжував користуватися кредитними коштами на запропонованих умовах.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту судове рішення не оскаржується.

Відзив від відповідача на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2015 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 4).

Підписуючи анкету-заяву, відповідач погодився, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 08 квітня 2015 року станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 12009,56 грн., яка складається з 462,06 грн. заборгованості за кредитом, 7799,43 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 2700 грн. пені, а також 1048,07 грн. штрафу (а.с. 5).

Суду апеляційної інстанції позивач надав довідку стосовно строку дії кредитних карток, які видавались ОСОБА_3, з якої вбачається, що позичальнику видавались кредитні картки за №№ 0804 та 1897431 з терміном дії до квітня 2017 року та вересня 2018 року, відповідно.

Частково задовольняючи позовні вимоги Банку щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України та, відмовляючи у стягненні з нього суми пені та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг підписана позичальником, але не містить умов, які регулюють розмір річної процентної ставки за кредитом та відповідальності позичальника у випадку неналежного виконання зобовязань за договором.

З такими висновками суду колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обовязку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт отримання і використання ОСОБА_3 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: отримання, використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.

Як зазначалось вище, ОСОБА_3, підписавши 08 квітня 2015 року анкету-заяву, приєднався до Умов і Правил надання банківських послуг Приватбанком, а також погодився із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом відповідно до Умов, Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», поданих останнім разом з позовом, і які, до того ж, як вказав суд, не підписані відповідачем, тому визначив розмір заборгованості по процентам на рівні облікової ставки Національного банку України.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 08 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року, з якого вбачається, що 26 травня 2015 року позичальник вніс кошти в сумі 5,67 грн., а 15 червня 2015 року в сумі 26,43 грн. на часткове погашення боргу, тобто, останній користувався кредитними коштами і, тим самим, погоджувався з встановленою банком на момент підписання позичальником анкетизаяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 43,2% річних.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Встановивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду копію анкети-заяви ОСОБА_3 від 08 квітня 2015 року разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг Приватбанком та з розрахунком заборгованості, з чого вбачається, що відповідач погодився із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, тобто, зі сплатою 43,2 % річних за користування кредитом, так як розрахунком заборгованості підтверджується факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальником, тобто, вказані обставини відповідачем не оспорювались, тому, на думку колегії суддів, кредитний договір позичальником частково виконувався. До того ж, згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 43,2 % річних.

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позичальник письмово не повідомлявся не пізніш, як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовувалась нова процентна ставка; у кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не був встановлений порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

Відтак, слід вважати, що ОСОБА_3 мав обовязок перед банком сплачувати не більше, ніж 43,2 % річних за користування кредитними коштами, тому позовні вимоги в частині стягнення з нього 7799,43 грн. заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Із зробленого апеляційним судом розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 08 квітня 2015 року станом на 28 лютого 2018 року, вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати процентів становить 549,09 грн., виходячи з процентної ставки 43,2 % річних. При цьому, колегія суддів враховує обставини того, що за розрахунком банку (а.с. 5) прострочена заборгованість за кредитом виникла з 31 травня 2015 року, тому період нарахування заборгованості за процентами складає з 31 травня 2015 року по 28 лютого 2018 року (кінцева дата розрахунку), а сума заборгованості за тілом кредиту 462,06 грн.

Отже, розрахунок заборгованості за процентами виглядає наступним чином:

117,60 грн. (за період з 31 травня 2015 року по 31 грудня 2015 року: 462,06грн.х43,2%х215днів:365днів)+199,61 грн. (за 2016 рік:462,06 грн.х43,2%)+199,61 грн. (за 2017 рік:462,06 грн.х43,2%)+32,27 грн. (за період з 01 січня по 28 лютого 2018 року: 462,06грн.х43,2%х59 днів:365днів)= 549,09 грн.

Доказів на спростування вищевказаного розрахунку кредитної заборгованості суду не надано. До того ж, як вважає колегія суддів, визначений апеляційним судом розрахунок заборгованості по процентам узгоджується з умовами кредитного договору, на які погодився відповідач, підписавши 08 квітня 2015 року анкету-заяву, а також і в подальшому погашав кредит, виходячи з узгодженого розміру процентів.

Отже, приймаючи до уваги, що визначаючи розмір заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи із облікової ставки Національного банку України, суд першої інстанції, тим самим, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати, стягнувши з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 549,09 грн., а не 245,48 грн., як вказав суд першої інстанції.

В той же час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача неустойки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст.611 ЦК).

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення договору і досягнення згоди щодо усіх істотних умов, у тому числі і щодо відповідальності позичальника за порушення зобовязання, позивач додав до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD», якими передбачена відповідальність позичальника за порушення зобовязання для кожного типу кредитної картки.

Разом з тим, встановлено, що матеріали справи не містять доказів про оформлення і отримання ОСОБА_3 певного типу кредитної картки з наведеного переліку. У наданій позивачем анкеті-заяві вказані лише анкетні дані відповідача, однак, вона не містить жодних відомостей щодо ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами банку, а також даних щодо типу кредитної картки (ас. 5).

Таким чином, установивши, що розмір пені та штрафу не передбачений договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу (відсоткова складова і фіксована складова) з підстав недоведеності позивачем факту укладення договору саме на тих умовах, на які посилається позивач у позовній заяві.

Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1011,15 грн. (462,06 грн. заборгованість за кредитом + 549,09 грн. заборгованість за процентами) в якості заборгованості за кредитним договором.

Приймаючи до уваги, що при ухваленні рішення суд в резолютивній частині вказав про стягнення загальної суми заборгованості, без посилання на її складові, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а апеляційна скарга, відповідно, має бути частково задоволена.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 0,84%, тому на підставі ч. 1, ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України сплачені ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в суді першої інстанції у сумі 14,80 грн. в якості судового збору (0,84 % від 1762 грн.), а не 103,83 грн., як помилково вказав суд першої інстанції, та в апеляційному суді у сумі 22,20 грн. (0,84 % від 2643 грн.), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_3

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 17 квітня 2018 року в даній справі в оскарженій частині щодо стягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 08 квітня 2015 року в сумі 1011 грн. 15 коп., з яких 462 грн. 06 коп. заборгованість по тілу кредиту, 549 грн. 09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, а не 707 грн. 54 коп., з якої 462 грн. 06 коп. заборгованість за кредитом, 245 грн. 48 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, як вказав суд першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 14 грн. 80 коп. на відшкодування судового збору, а не 103 грн. 83 коп., як вказав суд першої інстанції.

В іншій оскарженій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 22 грн. 20 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

ОСОБА_4