Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 233/688/16-ц

провадження № 61-482 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАТЕКС»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАТЕКС» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Наумик О. О. від 25 жовтня 2016 року, рішення апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Канурної О. Д., від 14 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАТЕКС» (далі - ТОВ «МЕГАТЕКС») про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що з 20 лютого 2014 року він працював у ТОВ «МЕГАТЕКС». 06 травня 2015 року він подав до ТОВ «МЕГАТЕКС» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), попередивши про це власника письмово за два тижні.

У останній робочий день він звернувся до відповідача з вимогою видачі належної йому трудової книжки, ознайомленням з наказом про звільнення та проведення з ним розрахунку при звільнені. Проте відповідач відмовився видати йому трудову книжку та ознайомити його з наказом про звільнення.

З травня 2015 року ним неодноразово вживалися заходи щодо отримання трудової книжки від відповідача, але трудова книжка йому була надіслана поштою лише у січні 2016 року, отримавши яку, він дізнався про те, що звільнений за прогул без поважних причин ні підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Оскільки, ніякого прогулу він не допускав, наказу про звільнення не отримував, відтак формулювання про його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП Українивважає незаконним.

У відповідності до статті 47 КЗпП України відповідач зобов'язаний був видати йому в останній робочий день належним чином оформлену трудову книжку, чого зроблено не було, натомість трудову книжку він отримав поштою тільки 21 січня 2016 року, поштових повідомлень із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки йому від відповідача не надходило.

Зазначене є підставою для зміни формулювання причин його звільнення, дати звільнення та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки.

З урахуванням викладеного, позивач просив змінити формулювання причин його звільнення з роботи у ТОВ «МЕГАТЕКС» із «звільнений за прогул без поважних причин пункту 4 статті 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України», дату звільнення з «22 травня 2015 року» на день ухвалення рішення; стягнути з ТОВ «МЕГАТЕКС» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та затримку видачі трудової книжки та (без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «МЕГАТЕКС» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 16 620 грн. 12 коп. В частині позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення, дати звільнення у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт відсутності позивача на робочому місці без поважних причин є доведеним, а отже підстави для зміни формулювання причин звільнення та дати звільнення відсутні, як і відсутня вина відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачеві, оскільки ТОВ «МЕГАТЕКС» було здійснено всі можливі заходи для повідомлення позивача про необхідність отримання ним трудової книжки після звільнення. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про наявність зі сторони відповідача затримки розрахунку з позивачем при його звільненні та звернення до суду з даним позовом належним пред'явленням вимоги про стягнення заробітної плати на підставі статті 116 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримку видачі трудової книжки скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «МЕГАТЕКС» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки у розмірі 47 090 грн 34 коп. В іншій частині рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем при його звільненні та наявна вина відповідача у затримці видачі позивачеві трудової книжки при звільненні останнього.

23 грудня 2016 року ТОВ «МЕГАТЕКС» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просило судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно вважав звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом належним пред'явленням вимоги про розрахунок в розумінні статті 116 КЗпП України, оскільки вини ТОВ «МЕГАТЕКС» у неотриманні позивачем належних йому до виплати коштів при звільненні немає.

Також заявник зазначав, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затримка видачі позивачеві трудової книжки при звільненні сталась з вини ТОВ «МЕГАТЕКС», оскільки позивач в день звільнення не працював та був відсутнім на своєму робочому місці, а пересилання поштою трудової книжки з доставкою на конкретну адресу, відповідно до абзацу 2 пункту 4.2 Інструкції про ведення трудових книжок на працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), допускається лише за письмовою згодою працівника.

16 січня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

08 лютого 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу ТОВ «МЕГАТЕКС» відхилити.

Відзив ОСОБА_3 мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій при задоволенні його позовних вимог було правильно застосовано норми матеріального права та дотримано вимоги процесуального права.

21 червня 2017 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дану справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 грудня 2017 року справу № 233/688/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Пунктом 4.2 Інструкції передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що така затримка мала місце з вини відповідача, оскільки відповідачеві було відомо, що на день звільнення позивача (19 травня 2015 року) він мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, натомість заробітна плата в розмірі 11 465 грн 44 коп. була виплачена позивачеві лише 24 червня 2016 року. При цьому апеляційним судом було враховано, що вимогу про виплату позивачеві розрахункових сум шляхом безпосереднього звернення до відповідача позивач не пред'являв та факт звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є належним пред'явленням вимоги про розрахунок в розумінні статті 116 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що обов'язок повідомити працівника при звільненні про необхідність отримання трудової книжки покладено саме на роботодавця. При цьому, власник зобов'язаний виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Вина відповідача у затримці видачі трудової книжки полягає в тому, що відповідач належним чином не повідомив позивача про необхідність її отримання, як передбачено пунктом 4.2 Інструкції.

Доводи касаційної скарги ТОВ «МЕГАТЕКС» щодо відсутності його вини у несвоєчасній виплаті позивачеві належних йому при звільненні коштів та затримці видачі йому трудової книжки при звільненні, спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами та наданими сторонами доказами. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що звернення до суду з даним позовом не є належним пред'явленням позивачем вимоги про розрахунок в розумінні статті 116 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а вичерпного переліку, яким чином працівник має звернутись до власника з вимогою про виплату цих коштів, законодавством не визначено. Разом з цим, суд першої інстанції, визначаючись з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача дійшов правильного висновку про те, що спірним періодом є час з моменту проведення судом попереднього судового засідання 25 березня 2016 року (коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача) до фактичної виплати заробітної плати (14 червня 2016 року). Відповідач, будучи обізнаним про наявність спору між ним та позивачем не виконав вимоги одразу, як передбачено статтею 116 КЗпП України, а сплатив належні позивачеві при звільненні кошти значно пізніше.

Рішення попередніх інстанцій в частині зміни формулювання причин звільнення позивача з роботи та дати його звільнення, ТОВ «МЕГАТЕКС» не оскаржуються, а отже не переглядаються Верховним Судом у касаційному порядку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, в частині, яка не скасована апеляційним судом, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАТЕКС» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької областівід 14 грудня 2016 року та рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, в його незміненій частині, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик