Справа № 199/2988/18
(2/199/1830/18)
19 липня 2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Руденко В.В.,
при секретарі Куземі О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: ОСОБА_3, -
Позивач звернулась в суд з даним позовом до відповідача, зазначивши, що вона є власником будинку №49 по вул.. Яна Гуса в м. Дніпрі. У вказаному домоволодінні, крім неї та її доньки ОСОБА_3на даний час зареєстрований та не проживає відповідач по справі ОСОБА_2.
Відповідач не проживає у зазначеному домоволодінні з грудня 2016 року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, його особистих речей в будинку немає. У звязку з цим позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та примусово зняти його з реєстрації.
У судове засідання позивач не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач до судового засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення.
Третя особа в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить домоволодіння №49 по вул. Яна Гуса в м. Дніпрі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.04.1998 року, що зареєстрований у Дніпропетровському БТІ.
У зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач по справі, як член сімї власника, однак не проживає з грудня 2016 року, що підтверджується актом про не проживання від 12.04.2018 року, затвердженим головою квартального комітету №12.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Оскільки відповідач по справі не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважної причини, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідача по справі таким, що втратили право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачана користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 12,81, 133,141, 144,263-265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: ОСОБА_3,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, домоволодінням №49 по вул. Яна Гуса в м. Дніпрі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.
Суддя