ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 398/3128/17

провадження № 22-ц/781/742/18

Головуючий у суді І-ї інстанції Ремезок А.Ю.

Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Письменного О.А., Чельник О.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суду з позовом до ТОВ «Авто Просто» про визнання недійсним договору фінансової послуги про адміністрування фінансових активів придбання товару (автомобіля) у групі №719119 від 30.06.2016 року, стягнення сплачених на виконання недійсного договору коштів в розмірі 20 004,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що ним 30.06.2016 року з ТОВ «Авто Просто» укладено договір №719119 фінансової послуги про адміністрування фінансових активів придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику послуг системи "АвтоТак", спрямованих на придбання автомобіля «ZAZ Forzа» вартістю 191250 грн. В даному договорі не чітко визначені технічні (споживчі) характеристики, базова комплектність автомобіля. Даний договір не містить грошових зобов'язань, які він має виконати, а містить лише порядок та механізм сплати періодичних платежів. При цьому у грошовому виразі зазначено лише вартість автомобіля 191250 грн., розмір інших договірних платежів - періодичного платежу, щомісячної винагороди та винагороди за послуги, пов'язані із передачею автомобіля учаснику зазначені у відсотках. Також, в договорі не зазначено максимального строку для придбання автомобіля та строку дії договору. Вважає, що даний договір не відповідає вимогам ст. 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживача», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги».

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі позивачем ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначено, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Предметом позовних вимог є невідповідність договору вимогам закону, зокрема, Закону України «Про фінансові послуги» та Ліцензійним умовам, що обумовлює його недійсність на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України як оспорюваного правочину та водночас нікчемного на підставі ст. 19Закону України «Про захист прав споживачів».

Така невідповідність полягає у відсутності в договорі передбачених законодавством обов'язкових істотних умов, а саме:

розміру фінансових активів (боргових зобов'язань) у грошовому виразі, що фактично мають складати обсяг моїх фінансових зобов'язань перед відповідачем - всупереч вимог п.6 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги»;

розрахунку періодичних платежів та винагороди ліцензіата - всупереч вимог п.6.7 Ліцензійних умов;

чітко визначених технічних характеристик (об'єм та потужність двигуна, тип палива, кіш, рік випуску тощо) самого автомобіля в обсязі, передбаченому ліцензійними та договірними умовами (п. 1.2 Ліцензійних умов, розділ договору «Визначення термінів»);

максимальний строк придбання автомобіля - всупереч вимог п. 6.7 Ліцензійних умов.

Зазначає, що п. 1.2 Ліцензійних умов, а також самими договірними умовами, згідно яких базова комплектність автомобіля має бути зазначена у додатку 1 до договору, проте в дійсності перелік характеристик базової моделі у договорі відсутній.

Така позиція викладена у постанові ВСУ від 16.12.2015 року по справі № 2766 цс15, та від 08.06.2016 року по справ № 6-330цс-16.

Вважає, що ціна автомобіля аж ніяк не є фінансовим активом, тим більш у самому договорі поточна ціна автомобіля визначається як змінювана категорія. Водночас сукупна вартість послуг у числі загальної суми боргових зобов'язань за договором, навпаки, підпадає під поняття фінансового активу та в укладеному договорі відсутня, при цьому, будучи істотною умовою договору фінансової послуги, має бути погоджена сторонами на момент укладання такого договору.

Відповідачем подано апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін та інших осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 30 червня 2016 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» укладено договір № 719119, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему "Авто Так". Договір укладався шляхом підписання сторонами договору та додатку № 1 і додатку № 2, які є невід'ємною частиною договору. Терміни, що використовуються в договорі та системі "Авто Так", визначаються в договорі (а.с.5-11).

Згідно умов додатку № 1 до вищевказаного договору, позивачем погоджено марку автомобіля та його модель, а також поточну ціну автомобіля, а саме: транспортний засіб «ZAZ Forza», вартістю 191250 грн. Також цим додатком встановлено обов'язок ОСОБА_2 сплатити винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формування групи у % + ПДВ у розмірі 6 885 грн., періодичний платіж у % - 0,8333, щомісячну винагороду - 0,415+ПДВ; винагороду за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику 3,00+ПДВ.

ОСОБА_2 було сплачено на рахунок ТОВ«АТ Сервіс» кошти в сумі 6 885 грн., а також сплачено п'ятьма платежами на рахунок ТОВ «Авто Просто» кошти в сумі 13 119,64 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.12-17).

Відповідно до умов додатку № 2 до договору № 719119 встановлено, що учасник, який протягом строку дії договору належним чином та у встановлений договором строк виконував усі зобов'язання зі сплати періодичних платежів разом із щомісячною винагородою товариства, має право на сплату 50 % від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового платежу(а.с. 11).

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Позивач, звертаючись в суд з позовом, послався на норми ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", вказував зокрема, що договір з ТОВ "Авто Просто" в цілому є несправедливим, оскільки дії відповідача є забороненими через невизначеність таких істотних умов договору, як обсяг його фінансових зобов'язань перед відповідачем у грошовому виразі, чітко визначених технічних характеристик автомобіля, максимального строку придбання автомобіля, строку дії договору. Крім того, наведеними обставинами обґрунтовував здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Статті 18 та 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як вбачається з договору, укладеного між ТОВ «Авто Просто» та позивачем, предметом договору сторін, укладеного в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах «АвтоТак», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля (а.с.6,40).

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 розділу ІІ договору, учасник, який належним чином виконує свої зобов'язання за даним договором, отримує автомобіль через визначені договором механізми надання права на отримання автомобіля.

Додатком № 1 до договору визначено модель автомобіля - «ZAZ Forzа» (а.с.5).

П.7.1 ст.7 договору передбачає право позивача на звернення з проханням надати будь-яку марку та/або модель автомобіля, що відрізняється від марки та/або моделі автомобіля, зазначеного в додатку №1.

Умовами ст. 9 договору передбачена можливість заміни марки або моделі автомобіля на іншу, у разі, якщо обумовленої додатком №1 до договору моделі чи марки автомобіля буде припинено постачання або випуск.

Суд дійшов правильного висновку, що не зазначення в договорі чітко визначених технічних характеристик автомобіля не є підставою для визнання його в цілому несправедливим по відношенню до споживача, оскільки предметом договору, що оспорюється, є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля, тобто предметом договору не є продукція з певними характеристиками в розумінні автомобіля.

Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, у вигляді періодичних платежів на окремий поточний рахунок ТОВ «Авто Просто» для оплати поточної ціни автомобіля, яка за умовами договору встановлюється постачальником кожного місяця в останній робочий день місяця. При цьому згідно з п. 2.5 ст. 2 розділу ІІ договору періодичні платежі, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля, та не підлягають перерахунку, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.

В угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля.

Також, договором передбачено порядок сплати винагороди за послуги ТОВ «Авто Просто», згідно з п.2.4 договору ТОВ «Авто Просто» не може збільшувати відсоток щомісячної винагороди встановлений в додатку 1 договору.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», договір має містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. З урахуванням визначення терміну «фінансовий актив», наведеного в ст. 1 вказаного Закону, його розмір в оспорюваному договорі конкретно визначений - 191250 грн., також передбачені умови розрахунків, строки внесення. Так, додаток №1 до договору (а.с.5), містить у процентному вирізі вартість послуг для клієнта, які у грошовому вирізі відображаються виходячи з зазначеної у цьому ж додатку поточної ціни автомобіля 191250 грн., а тому множення суми ціни автомобіля на конкретно визначений відсоток за конкретно зазначений платіж надають вартість цього платежу у грошовому виразі.

Отже, угодою передбачені грошові зобов'язання, які має виконати позивач.

Доводи позивача про те, що оспорюваним договором не встановлено строків його дії, та терміну придбання автомобіля, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки статтею 5 договору прямо передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов'язань, передбачених договором. Умовами договору визначені також строки та терміни отримання автомобіля (стаття 6 розділ ІІ договору).

Під час укладення договору № 719119 від 30.06.2016 року з додатками ОСОБА_2 отримав примірник договору та усі додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ «Авто Просто», а підписавши договір з додатками він підтвердив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто Просто» про всі можливі витрати у зв'язку з укладанням договору, що він ознайомлений і розуміє його умови та згоден з усіма визначеннями, умовами та змістом договору й додатків до нього.

Додатковою гарантією повного усвідомлення кожним учасником своїх прав та обов'язків за договором виступає п. 12.1.5 ст. 12 розділу II договору, відповідно до якого, я кщо учасник виявить бажання односторонньо відмовитись від договору про адміністрування протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів від дати підписання договору, договір вважається розірваним, і учасник звільняється від будь-яких зобов'язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачених за договором про адміністрування.

Правильними є висновки суду, що не подання ОСОБА_2 своєї заяви про розірвання договору згідно п. 12.1.5 ст. 12 розділу II договору та підпис позивача на договорі та додатках до нього є доказом того, що йому були повністю зрозумілі усі визначення, умови та зміст договору та додатку до нього, і що сторони досягли домовленості з усіх істотних для них умов, а також те, що позивач вважав дані умови договору справедливими по відношенню до себе.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність доводів позивача щодо несправедливості умов спірного договору, введення його в оману, із матеріалів справи не вбачається наявності в оспорюваному договорі умов, що є несправедливими щодо позивача, порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, та не доведено наявності у діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", суд виходить з того, що позивач, якому відмовлено у задоволенні позову, звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживача», тому судові витрати компенсуються за рахунок держави і стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення (постанову) складено 21травня 2018 року.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.А. Письменний

О.І. Чельник