Справа № 653/3156/17
Провадження № 2/653/11/18
РІШЕННЯ

іменем України

18 травня 2018 року

Генічеський районний суд Херсонської області в складі

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Митрохіної К.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на ? частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, який мотивує, тим, що з 1998 року по 23 березня 2017 року проживала однією сімєю з ОСОБА_7, який помер 23 березня 2017 року. Свої шлюбні стосунки вони оформили 14 квітня 2015 року, зареєструвавши шлюб. Ні вона, ні її чоловік під час їх спільного проживання в іншому зареєстрованому шлюбі не перебували, спільних дітей не мали.

Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Генічеська Гірка, Генічеського району, по вул. Виноградній, 30. Спадкоємцями першої черги майна померлого за законом крім неї є діти спадкодавця від першого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Право власності на цей житловий будинок чоловік набув на підставі рішення виконавчого комітету Щасливцівської сільської ради Генічеського району № 157 від 25 жовтня 2012 року, до цього померлий власного житла не мав. 19 березня 1993 року йому на підставі рішення сесії Щасливцівської сільської ради надано земельну ділянку пл. 0,2000 га по вул. Виноградній, 30, в с. Генічеська Гірка. В 1998 році на вказаній земельній ділянці не існувало житлового будинку, який би був придатний для проживання, а тому всі будівлі вказані у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 01 листопада 2012 року побудовані ними за сумісні кошти. Вважає, що ? частина цього майна належить їй.

Отже, враховуючи викладене, просить встановити факт проживання її з померлим однією сімєю в період з 1998 року і по день смерті ОСОБА_7 23 березня 2017 року.

Визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Генічеська Гірка, Херсонської області, вул. Виноградна, 30.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позов в повному обсязі, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 під час попереднього судового засідання позов не визнавали в повному обсязі, надали відзив на позовну заяву, пояснивши, що згідно рішення виконавчого комітету Щасливцівської сільської ради № 157 від 25 жовтня 2012 року, яким оформлено право власності на спірне нерухоме майно вбачається, що житловий будинок завершений будівництвом до 05 серпня 1993 року.

Тобто, даний житловий будинок був побудований померлим до спільного сумісного проживання з позивачкою, отже підстави для визнання за нею права власності на ? частину спірного домоволодіння відсутні.

Стосовно вимоги сумісного проживання позивача з померлим в період з 1998 року по 23 березня 2016 року, то до 01 січня 2004 року був чинним Кодекс про шлюб та сімю України не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнали з тих же підстав.

Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року було витребувано реєстраційну та інвентарну справи на домоволодіння по вул. Виноградній, 30 у с. Генічеська Гірка, Генічеського району, Херсонської області.

Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року було витребувано належними чином завірені копії спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_7, померлого 23 березня 2017 року.

На підставі ухвали суду від 22 січня 2018 року було призначено та проведено судову будівельно-технічну експертизу спірного житлового будинку.

Після проведення судової будівельно-технічної експертизи спірного житлового будинку, відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_4 змінили свою позицію, та просили визнати за позивачкою 32/100 частин житлового будинку, а саме половину від тих поліпшень, які були зроблені позивачкою та померлим під час сумісного проживання .

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не згодні на таке виділення, оскільки вважають, що позивач з померлим фактично побудували весь житловий будинок, оскільки старий будинок не був придатний для проживання.

Під час оголошення судового рішення сторони були відсутні.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_7 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1998 року по 14 квітня 2015 року.

14 квітня 2015 року вони офіційно зареєстрували шлюб в Щасливцівський сільській раді Генічеського району, актовий запис № 1.

В період з 22 жовтня 1983 року по 07 грудня 1994 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8.

Від цього шлюбу мав двох дітей: доньку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

23 березня 2017 року ОСОБА_7 помер.

Спадкоємцями першої черги є дружина померлого - ОСОБА_1, діти від попереднього шлюбу: донька - ОСОБА_3, син - ОСОБА_4, мати ОСОБА_6.

Померлому ОСОБА_7 на підставі права власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Виноградній, 30 в с. Генічеська Гірка, Генічеського району, Херсонської області.

Підставою набуття права власності було рішення виконавчого комітету Щасливцівської сільської ради Генічеського району Херсонської області від 25 жовтня 2012 року № 157, згідно якого вбачається, що право власності було оформлено на завершений будівництвом до 05 серпня 1992 року житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул. Виноградній, 30 в с. Генічеська Гірка, Генічеського району Херсонської області.

Згідно реєстраційної та інвентарної справи цей житловий будинок був побудований до 1992 року: літ. а прибудова 1990 рік; літ. а1 тамбур 1990 рік; літ Б вбиральня 1991 рік; літ. В навіс 1991 рік; літ. Г сарай 1990 рік; літ. Д вбиральня 1988 рік; літ. Е душ 1989 рік; літ. Є сарай 1988 рік; літ. Л літня кухня 1990 рік; літ. Н альтанка 1991 рік; літ. О навіс 1991 рік; літ. П навіс 1990 рік; літ. Р господарський блок 1990 рік; літ. пд підвал 1988 рік; літ. МС мансарда 1990 рік; літ. Ж сарай 1989 рік; літ. З навіс 1989 рік; літ. І літня кухня 1988 рік; літ И навіс 1989 рік.

Надаючи правову оцінку виниклим правовідносинам суд виходить з наступного.

Стосовно вимоги проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в період з 1998 року по день смерті останнього 23 березня 2017 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

На підставі положень ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Так, в судовому засіданні підтверджений факт проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з ОСОБА_7 у період з 1998 року по 23 березня 2017 року, це не заперечується сторонами, а також підтверджено показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, довідками виконкому Щасливцівської сільської ради від 30 серпня 2017 року № 1021, від 23 березня 2017 року.

Але, вимога про встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з ОСОБА_7 у період з 1998 року по 01 січня 2004 року підпадає під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, вимога ОСОБА_1 в цій частині не підлягає задоволенню. Разом з тим, підлягає встановленню факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_7 з 01 січня 2004 року по 14 квітня 2015 року, до моменту офіційної реєстрації шлюбу. Підтверджувати факт проживання однією сімєю в період з 14 квітня 2015 року по день смерті ОСОБА_7 23 березня 2017 року не потрібно, оскільки в цей період вони були офіційно одружені. Рішення суду щодо факту окремого проживання чоловіка та дружини суду не надано. Тому, в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 14 квітня 2015 року по день смерті 23 березня 2017 року слід відмовити.

Стосовно вимоги щодо визнання права власності за позивачем ? частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 2 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Як встановлено в судовому засіданні померлий ОСОБА_7 відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оформив право власності на вищезазначений житловий будинок рішенням виконкому Щасливцівської сільської ради, в якому зазначено, що житловий будинок завершений будівництвом до 05 серпня 1992 року.

Згідно реєстраційної та інвентарної справи на цей житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудований до 1992 року.

Отже, згідно письмових доказів, зазначений житловий будинок побудований не під час сумісного проживання померлого з позивачем.

Але, в судовому засіданні з пояснень позивача, а також після зміни позиції відповідачів вбачається, що дійсно під час сумісного проживання померлого ОСОБА_7 та позивача ОСОБА_1 цей житловий будинок був реконструйований та відремонтований.

Також це підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідків позивача ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи № 24 від 31 березня 2018 року:

1) Ринкова вартість садиби № 30 по вулиці Виноградна в с.Генічеська Гірка Генічеського району Херсонської області станом на березень 2018 року становить 959342 гривень (площа приміщень житлового будинку складає 84,8м2).

2) Вартість будівельних (ремонтних, робіт з реконструкції) робіт, які були здійснені за адресою: Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Виноградна, 30 в період з 1998 року по 2012 рік станом на березень 2018 року становить 618732 гривень (Додаток №3).

Обсяги будівельних (ремонтних, робіт з реконструкції) робіт, які були здійснені за адресою: Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Виноградна, 30 в період з 1998 року по 2012 рік вказані в додатку №3.

3) Відсоткове відношення збільшення ринкової вартості житлового будинку

з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Херсонська область,

Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Виноградна, 30 в результаті проведених будівельних (робіт з реконструкції, ремонтних) робіт в період з 1998 року по 2012 рік становить 2,26 або 226%.

4) Частка робіт, виконаних в садибі № 30 по вул. Виноградна в Генічеська Гірка Генічеського району Херсонської області в період з року по 2012 рік, складає 64/100 (склад садиби за даними інвент справи).

Посилання позивача на те, що житловий будинок, який існує на теперішній час вони побудували під час сумісного проживання з померлим, суд не приймає до уваги, оскільки це суперечить дослідженим доказам в судовому засіданні: матеріалам інвентарної та реєстраційної справи, висновком експертизи. Також, це спростовано поясненнями допитаних в якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_6

Стосовно посилання представника позивача з приводу набуття права власності померлим з моменту державної реєстрації в 2012 року, то суд погоджується з позицією відповідача, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченого цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Така позиціє узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 13 червня 2012 року, справа № 6-54цс12.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач має право на 32/100 частин спірного житлового будинку.

Але, враховуючи позицію позивача та її представника, які не згодні з висновками експертизи, вважають що позивачу належить ? частина вищевказаного житлового будинку, оскільки старий будинок був непридатний для проживання, вони з померлим фактично побудували новий будинок, наполягають на задоволенні позовних вимог, суд вважає, що в такому випадку, враховуючи досліджені докази, позов до задоволення не підлягає, оскільки, позивач не довела в судовому засіданні, що їй належить ? частина спірного житлового будинку.

Визнати за нею права власності на 32/100 частин спірного житлового будинку, на яких наполягають відповідачі, суд в силу ст. 13 ЦПК України не має права, оскільки позиції сторін ґрунтуються на різних підставах та нормах законодавства. Позивач наполягає на тому, що спірний житловий будинок вони побудували з померлим під час сумісного проживання, а відповідачі наполягають на тому, що житловий будинок існував до їх сумісного проживання, під час якого спірний житловий будинок був реконструйований та відремонтований.

Отже, за таких обставин, позов в частині визнання права власності на ? частин житлового будинку за позивачем задоволенню не підлягає.

Крім того, кожна сторона просила стягнути понесені судові витрати з протилежної сторони у випадку вирішення справи на їх користь.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 2 цієї статті інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Позивачем при подачі позову до суду за першу вимогу немайнового характеру, яку частково задоволено, сплачено судовий збір в розмірі 320 гривень, які підлягають стягненню в рівних частках з відповідачів.

Стовно другої вимоги майнового характеру, в задоволенні якої відмовлено повністю, позивачем сплачено 960 гривень 34 копійки, які не підлягають стягненню з відповідачів.

З приводу відшкодування заявлених представником відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5, а саме: оплата послуг професійної правничої допомоги у розмірі 26830,00 грн., оплата судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 12012,00 грн., а також 180,18 грн., витрати на проїзд 3060 грн., суд зазначає наступне.

Стовно витрат на правову допомогу в розмірі 26830 грн., то суд їх вважає завищеними, та такими що підлягають до зменшення.

Згідно наданого розрахунку: - на системний аналіз обставин та визначення перспективи вирішення даної справи з досягнення бажаного результату; - аналіз діючого законодавства та судової практики у справах з аналогічними правовими відносинами; - консультація з правових питань, представником відповідача витрачено 10 годин, що складає 10000 гривень, але такий розмір є завищеним, оскільки справа не відноситься до категорії складних або тривалих, спори з приводу цих правовідносин розповсюджені, є напрацьована судова практика, тому розмір цих витрат суд зменшує на 5000 гривень.

На підготовку відзиву на позов витрачено 4 години, що складає 4000 гривень, але такий розмір суд вважає завищеним, оскільки відзив на позов надрукований на трьох сторінках знов таки з приводу правовідносин, які широко освітлені в судовій практиці, на вивчення якої представник відповідача, вже витратив 10 годин, тому розмір цих витрат суд зменшує на 2000 гривень.

На підготовку заяви про розгляд справи в режимі відео конференції, клопотань про допит свідків, про призначення судової будівельно-технічної експертизи витрачено 2 години, що складає 2000 гривень, але такий розмір суд вважає завищеним, оскільки заява про розгляд справи в режимі відео конференції надрукована на 1 сторінці є стандартною формою для всіх справ лише тільки з заміною сторін справи та суду, в якому справа розглядається, це стосується і клопотання про допит свідків, клопотання про призначення експертизи надруковане на 2 сторінках також містить короткий виклад обставин справи з посиланням на норми Закону, які регламентують порядок призначення експертиз, тому розмір цих витрат суд зменшує на 1000 гривень.

На представництво інтересів в суді з урахування часу на відрядження витрачено 22 години, що складає 11000 гривень, що є невиправданим, оскільки час витрачений представником відповідача безпосередньо на судові засідання складає 4 години 43 хвилини, час на відрядження не входить до витрат на представництво інтересів в суді, при чому те, що вона знаходилася у відрядженні, письмових доказів суду не надано. Тому, розмір цих витрат суд розраховує виходячи з тривалості судових засідань 4,43 години х 500 гривень, що склад дає 2215 гривень.

Витрати на проїзд відповідачів, свідка, а також представника відповідача в сумі 3060 гривень не підлягають стягненню з позивача оскільки не підтверджені належним чином. Так, представником відповідача надано квитки на автобус: - за 26 грудня 2017 року, але в них не зазначено вартість квитка, наявні три цифри, яку з них рахував представник відповідача, суду не пояснено; - за 27 грудня 2018 року - судового засідання по справі не було; за 22 січня 2018 року не зазначено вартості проїзного білета; за 20 березня 2018 року судового засідання не було. Крім того, представником відповідача не конкретизовано хто поніс ці витрати і для яких процесуальних дій.

Витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 12012,00 а також 180,18 гривень не підлягають стягненню з позивача, оскільки відповідачі частково змінили свою позицію в судовому засіданні, клопотали про призначення цієї експертизи, визнали що 32/100 частин житлового будинку належить позивачу, але позивач та його представник не визнали висновків експертизи, наполягали на тому, що їй належить ? частина житлового будинку, в звязку з чим судом було відмовлено в задоволенні позову. Отже, відповідач здійснив ці витрати з власної ініціативи та на власний розсуд, при чому висновки експертизи не стали підставою для відмови в позові в цій частині.

Таким чином, загальна суму судових витрат, яка підлягає стягненню з позивача пропорційно від задоволення позовних вимог складає 6810 гривень (виходячи із 2/3 частин від ціни позову).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на ? частину житлового будинку задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_7 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 по день смерті ОСОБА_7 23 березня 2017 року.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1судовий збір в розмірі 320 (триста двадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені відповідачем в розмірі 6810 (шість тисяч вісімсот десять) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи які не були присутні під час проголошення рішення, з моменту його отримання.

Суддя Генічеського районного суду ОСОБА_14