Провадження № 2/522/450/18
Справа № 522/1515/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря Шевчик В.І.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До суду 02.02.2016 року звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, за яким просила стягнути з відповідачки на її користь суму боргу за договором позики у розмірі еквівалентній 200 000 долю США на день винесення судового рішення, а також три відсотки річних від простроченої суми на день судового рішення; стягнути судові витрати у розмірі 6890 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.2013 року між нею, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 було укладено Договір позики №01/10/13, згідно якого відповідачка отримала від неї 200 000 дол. США, які повинна була повернути у строк до 01.08.2015 року згідно відповідного графіку повернення позики. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачкою у момент передачі їй всієї суми позики 01.10.2013 року. Проте, зобовязання за договором позики виконанні не були та кошти відповідачка не повернула. За вказаних обставин ОСОБА_1 звернулась до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 22.02.2016 року провадження у справі було відкрито. Розгляд справи, призначений на 01.03.2016 року, було відкладено за клопотанням представника позивача на 13.04.2016 року.

З 05.04.2016 року по 17.05.2016 року справа перебувала на розгляді апеляційного суду Одеської області за розглядом апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу суду від 22.02.2016 року про відкриття провадження у справі. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 року ухвалу суду 1-ї інстанції від 22.02.2016 року залишено без змін та матеріали справи були повернуті до суду 1ї інстанції 17.05.2016 року.

06.07.2016 року від ОСОБА_2 до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за яким вона просила визнати договір позики №01/10/13 від 01.10.2013 року недійсним з підстав що вказаний договір вона не укладала та не надавала відповідну розписку , вона не отримувала коштів (ст.ст.203,215 ЦК України) (т.1, а.с.72-74).

В обґрунтування посилалась на те, що вона, ОСОБА_2, не укладала з ОСОБА_1 договір позики №01/10/13 від 01.10.2013 року, не надавала розписку від 01.10.2013 року про отримання коштів у розмірі 200 000 дол. США. Також, згідно спірного договору позики, місце його укладання м. Одеса, проте вона навіть не знаходилась у м. Одесі в цей час. 01.10.2013 року вона з аеропорту м. Дніпропетровська перетнула кордон України та була в іншій країні у Туреччині, де відпочивала, що підтверджується копією її закордонного паспорту. Отже, в цей час не мала можливості укласти спірний договір та отримати кошти у позику. Посилалась на те, що позивачка не є її знайомою, партнером у підприємницькій діяльності та взагалі їй не зрозуміло, на яких підставах незнайома їй людина нібито дала їй у позику таку значну суму коштів. Стверджувала, що договір позики №01/10/13 від 01.10.2013 року укладався без дотримання вимог ст. 203 ЦК України, що свідчить про недійсність даного правочину.

07.07.2016 року від ОСОБА_2 до суду надійшли письмові заперечення на позов ОСОБА_1, згідно яких вона просила відмовити у задоволенні первісного позову (т.1, а.с.84-86), з тих підстав, що вона не укладала з ОСОБА_1 договору позики №01/10/13 від 01.10.2013 року, не надавала розписку 01.10.2013 року про отримання коштів у розмірі 200 000 долю США. Вона 01.10.2013 року навіть не знаходилась у м. Одесі. 01.10.2013 року вона з аеропорту м. Дніпропетровськ перетнула кордон України та була в іншій країні у Туреччині, де відпочивала зі своєю родиною. Відповідно у цей час вона не мала можливості укласти спірний договір, написати розписку та отримати кошти, зазначені у розписці. Посилалась на те, що взагалі незнайома з позивачкою, вони не є партнерами у підприємницькій діяльності, ні родичами, тому взагалі не зрозуміло, чому незнайома їй людина нібито позичала їй кошти, також відповідачці не зрозуміло, звідки у позивачки така значна сума грошей є наявності. З урахуванням викладеного наголошувала, що спірний договір позики від 01.10.2013 року з ОСОБА_1 не укладала.

Ухвалою суду від 08.07.2016 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та розгляд справи відкладено на 22.09.2016 року.

З 19.07.2016р. по 19.08.2016р.суддя перебувала у щорічній основній відпустці.

Ухвалою суду від 09.09.2016 року судове засідання по даній справі, призначене на 22.09.2016 року, було призначено до розгляду в режимі відео конференції за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою суду від 22.09.2016 року за клопотанням представника відповідача витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт України для виїзду за кордон серії ЕР №533164, орган, що видав 1202, дата видачі 21.11.2012 року; з ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» відомості, чи є відповідно до Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, зареєстровані переміщення повітряним транспортом з або до Міжнародного аеропорту «Дніпропетровськ» до міста ОСОБА_3 або до іншого міста України з 00:01 годин до 23:59 годин 01 жовтня 2013 року громадянки ОСОБА_2.

Розгляд справи, призначений на 03.11.2016 року, після надання пояснень представниками сторін по суті позовних вимог, був відкладений за клопотанням сторін у звязку з не находженням до суду витребуваних відомостей.

При цьому представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, зазначивши що у позивача наявні оригінали договору позики розписки , на якому є підписи відповідачки. Договір було укладено в м.Одесі, де саме їй невідомо. Проте відповідач могла бути ц цей день в м.Одесі а потім переїхати в інше місто.

Представник відповідачки заперечувала проти задоволення позову, вказавши що відповідач не знайома з позивачкою та їй невідомо за яких обставинах у позивача виявилися копія її паспорту та коду. Вона в цей день відбувала за кордон та не могла бути в м.Одесі.

03.11.2016 року ухвала суду від 22.09.2016 року повторно направлялась для виконання до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ».

Розгляд справи, призначений на 21.11.2016 року, на 19.12.2016 року, 08.02.2017 року, 07.03.2017 року, 29.03.2017 року, 25.04.2017 року, відкладався за клопотанням сторін у звязку з не находженням до суду витребуваних відомостей, відсутністю вільних залів для проведення відео конференції та у звязку з неявкою представника відповідача з поважних причин.(19.12.2016р., 07.03.2017р. 29.03.2017р. 25.04.2017р.)

В судовому засіданні 18.05.2017р. суд задовольнив клопотання представника позивача , враховуючи пояснення сторін та обставини справи, та ухвалив згідно п.4 ч.1 ст.169 ЦПК України викликати відповідачку ОСОБА_2 в судове засідання для дачі особистих пояснень.

Розгляд справи, призначений на 18.05.2017 року, був відкладений на 20.06.2017 року для виклику відповідачки ОСОБА_2 для дачі нею особистих показань.

20.06.2017 року в судове засідання зявились представники сторін які наполягали на проведенні почеркознавчої експертизи, проте по справі оголошена перерва на 07.07.2017 року для можливості явки самої відповідачки для надання пояснень по суті справи (судом було постановлено протокольно) та надання додаткових документів як експериментальних зразків.

У судове засідання 07.07.2017 року зявилась позивачка ОСОБА_4 та її представник, відповідачка не зявилась, її представник та вона були сповіщені належним чином, та позивачкою також були надані особисті пояснення по суті справи, за якими позивачка пояснила, що познайомилась в ОСОБА_2 в 2013р. та з її колишнім чоловіком ОСОБА_3, які приїздили до м.Одеси вдвох по своїм справам, у якої в м.Дніпропетровськ відкривався на той час магазин і вона потребувала коштів, які їй надала в борг в суму 200 000 долларів США, про що між ними був підписаний відповідний договір та розписка і вона ї надала також копію свого паспорту та іпн., свідоцтва про розірвання шлюбу. Кошти надавались готівкою на вул.. Польській узвіз,11 в м.Одесі. вранці, точний день вже не памятає. Потім вона дзвонила відповідачки по телефону, та остання казала що віддасть борг трохи пізніше бо в неї виникли якісь проблеми з бізнесом, а згодом почала уникати її дзвінків. В останнє позивачка бачила відповідачку при передачі коштів, при цьому вона описала її зовнішній вигляд та її вік десь біль 40 років. Також вона повідомила, що після подачі позову до суду, до неї дзвонив колишній чоловік відповідачки та обіцяв розрахуватися при умові що вона відкличе свій позов.

ухвалою суду від 07.07.2017 року за клопотання обох сторін по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання:

- чи виконаний підпис на договорі позики №01/10/13, укладеному 01.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, власноруч ОСОБА_2, чи іншою особою?;

- чи виконаний підпис на графіку погашення позики та процентів додатку до договору позики №01/10/13, укладеному 01.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, власноруч ОСОБА_2, чи іншою особою?;

- чи виконаний підпис на розписці про отримання позики від 01.10.2013 року ОСОБА_2, чи іншою особою?

28.08.2017 року на адресу відповідачки та її представника направлялись копії рахунку експерта на оплату призначеної експертизи та клопотання про надання додатково вільних зразків та необхідності відібрання судом експериментальних зразків почерку та підписів у ОСОБА_2.

Матеріли цивільної справи були повернуті до суду 06.12.2017 року із повідомленням судового експерта №17-3433/02 про неможливість надання висновку та одразу передані до Апеляційного суду Одеської області для розгляду апеляційної скарги відповідачки на ухвалу суду від 07.07.2017 року.

Згідно повідомлення судового експерта №17-3433/02 від 05.11.2017 року, проведення експертизи у даному випадку не є можливим у звязку з невиконанням заявлених експертом вимог не наданням зразків почерку та підписів ОСОБА_3 в неналежному обсязі, не здійсненням оплати експертизи у вказаний термін (т.2, а.с.64).

09.02.2018 року Апеляційним судом Одеської області винесена ухвала, якою у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено, а ухвалу суду від 07.07.2017 року залишено без змін. Суддя отримав вказану справу 22.02.2018 року.

Ухвалою суду від 22.02.2018 року провадження у справі було відновлено та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з призначенням судового засідання на 22.03.2018 року.

21.03.2018 року до суду від представника відповідача надійшли доповнення до зустрічної позовної заяви (т.2). Відповідачка, будучи належно сповіщеною, до суду не зявилась.

З 22.03.2018 року по 23.03.2018 року суддя перебувала у відпустці, розгляд справи був відкладений на 23.04.2018 року.

У судовому засіданні 23.04.2018 року, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_5 первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити за обставин, вказаних у позові. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просила відмовити за його безпідставності та недоведеності.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції заперечувала проти задоволення первісних вимог ОСОБА_1, просила в їх задоволенні відмовити, посилалась на те, що у дату укладення спірного договору відповідачка була за межами України, відсутні докази, що саме відповідачкою підписаний спірний договір. Посилалась на те, що відповідачка спірний договір не укладала та розписку від 01.10.2013 року про отримання коштів у розмірі 200 000 дол. США не отримувала. На підтвердження своєї позиції надала письмові заперечення від 07.07.2016 року, згідно яких просила визнати спірний договір недійсним, оскільки він не був укладений відповідачкою.

Суд, з урахуванням п.4 ч.2 ст. 223 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачки ОСОБА_2 та визнати неявку відповідачки неповажною, оскільки остання була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином, та її явка була визнана судом обовязковою, проте остання жодного разу не зявилась до суду.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд прийшов до наступних висновків.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема в третій частині вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; в п'ятій - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для його вчинення необхідна не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб.

Таким чином волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи виражається зовні. Для чинності правочину волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення має бути вільними від чинників, що могли б викривати уяву особи про зміст правочину (помилка, обман) або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності (погроза, насильство). Волевиявлення буває прямим і побічним (конклюдентним).

Отже для того, щоб з'ясувати внутрішню волю (бажання) позивача щодо укладення оспорюваного договору необхідно брати до уваги його зовнішню поведінку.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. у справі № 6-50цс16).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким,що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів (правовий висновок ВСУ у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15).

З матеріалів справи судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 (як позикодавець) передала ОСОБА_7 (позичальнику) у власність грошові кошти у розмірі 200 000 дол. США, з приводу чого між сторонами було укладено договір позики №01/10/13, оригінал якого був оглянутий у судовому засіданні 07.07.2017 року, та є у матеріалах справи.

Згідно п.2 договору, позику, а також проценти позичальник зобовязався повернути позикодавцю готівкою в строк до 01 серпня 2015 року згідно графіку повернення позики та процентів (додатку №1 до Договору позики №01/10/13 від 01.10.2013 року), підписаного сторонами.

Також на підтвердження факту отримання спірних коштів та укладання спірного договору позики ОСОБА_2 01.10.2013 року було складено відповідну розписку, згідно якої вона отримала від ОСОБА_1 кошти в якості позики за Договором позики №01/10/13 від 01.10.2013 року у сумі 200 000 дол. США у день складання цієї розписки.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як підставу позову про визнання спірного договору позики недійсним ОСОБА_2 посилалась на те, що договір вона не укладала та не підписувала, кошти за позикою не отримувала, з цих підстав вважає, що він не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

При цьому суд звертає увагу що інших підстав для визнання спірного договору недійсним відповідачка за зустрічним позовом не заявляла.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідачка просить визнати оскаржуваний договір недійсним з підстав його не укладення, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог ОСОБА_2.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

У разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядався, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У відповідності до ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;

Учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У відповідності до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Між тим, суд вбачає, що за клопотанням представника відповідача розгляд справи неодноразово відкладався, на виклик суду від 18.05.2017 року для дачі особистих показань ОСОБА_2 до суду не зявилась, оплату призначеного за клопотанням представника відповідача експертного дослідження здійснено не було. При цьому, суд звертає увагу, що за час розгляду справи з боку сторони відповідача неодноразово ініціювався апеляційний розгляд даної справи з приводу оскарження окремих процесуальних дій (відкриття провадження, призначення експертизи), які у свою чергу були розглянуті та вирішенні не на користь скаржника ОСОБА_2 (ухвали суду залишене без змін), що призводило до затягування справи в розумні строки.

Суд враховує, що явка відповідачки була визнана обовязковою для надання нею особистих пояснень по суті справи, між тим розгляд справи неодноразово відкладався саме через неявку відповідачки, сповіщеної належним чином, жодних пояснень з цього приводу остання не надала до суду, причини не повідомила.

З матеріалів також вбачається, що ухвалою суду від 07.07.2017 року за клопотання обох сторін по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проте матеріли цивільної справи були повернуті до суду 06.12.2017 року із повідомленням судового експерта №17-3433/02 про неможливість надання висновку у звязку з ненадання додатково вільних зразків та необхідності відібрання судом експериментальних зразків почерку та підписів у ОСОБА_2.

Суд не вбачає при цьому належними зразками її підпису надіслані суду поштою зразки почерку та підпису відповідачка, оскільки такі зразки повинні відбиратись судом особисто у учасника справи, про що було повідомлялось ОСОБА_8

Крім того як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03.11.2016р. на запит суду ОСОБА_2 перетинала кордон України 01.10.2015р. у 14 год.23 хвилини з м. Дніпропетровськ, що не є безумовною обставиною неможливості укладання нею договору в м. Одесі в цей же день.

Отже, з урахуванням викладеного та процесуальної поведінки відповідачки, суд приходить до висновку, що зі сторони відповідача підстави позову ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовані, та, враховуючи наявність вказаної розписки саме у стягувача, суд вбачає, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики №01/10/13 від 01.10.2013 року, за яким ОСОБА_2 виступала позичальником.

Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість за вказаною розпискою Відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У звязку з тим, що зобовязання за позикою відповідачкою досі не виконане, позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на отримання суми три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як відзначає ВСУ (аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві), зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦК, як особливої міри відповідальності, вони підлягають стягненню виключно в національній валюті Україні гривні.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе стягнути на її користь з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 200 000 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на час винесення рішення 5 234 000 (пять мільйонів двісті тридцять чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Також, є обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачки на її користь 3% річних за прострочення виконання зобовязання.

Суд вбачає, що строк виконання зобовязання був встановлений до 01.08.2015 року, отже прострочення грошового зобовязання настало з 02.08.2015 року. Сума боргу за договором позики у розмірі 200 000 дол. США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 02.08.2015 року складала 4 322 000 грн..

Розрахунок процентів

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
432200002.08.2015 - 23.04.20189963 %353456.71

Отже, 3% річних від простроченої суми боргу за період з 02.08.2015 року по 23.04.2018 року (тобто за 996 днів) у сумі 353 456 (триста пятдесят три тисячі чотириста пятдесят шість) гривень 71 копійок.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 6890, 00 грн. (згідно квитанції №683330 від 28.01.2016 року), а тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача вказаних судових витрат.

З 30.04.2018р. по 01.05.2018р. проголошені офіційно святковими днями, тому повний текст складено 02.05.2018р.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст.. 10, 11, 203, 204, 210, 215, 526, 530, 533, 536, 545, 612, 625, 640, 1046 - 1050 ЦК України, пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень , ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 43, 44, 76, 81, 91-93, 95, 120, 133, 141, 209, п.5 ч.2 та п.3 ч.2 ст. 223, 241, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) :

- суму заборгованості за договором позики №01/10/13 від 01.10.2013 року у розмірі 200 000 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на час винесення рішення 5 234 000 (пять мільйонів двісті тридцять чотири тисячі) гривень 00 копійок;

- 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 02.08.2015 року по 23.04.2018 року (тобто за 996 днів) у сумі 353 456 (триста пятдесят три тисячі чотириста пятдесят шість) гривень 71 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) суму судового збору у розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень 00 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 02.05.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі

23.04.18