Справа № 201/206/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С.

при секретарі Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 10.08.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування майна та відповідальності № 00030/001298, відповідно до якого позивач прийняв на себе ризики щодо майна страхувальника квартири № 2 за адресою пр. Гагаріна, буд. 5, що у м. Дніпрі. 05 вересня 2016 року із застрахованим майном страхувальника сталася страхова подія залиття квартири. Комісією КП ЖРЕП Жовтневої житлово експлуатаційної дільниці № 4 було проведено обстеження вказаної квартири, про що складено відповідний Акт про залиття № 499 від 08.09.2016 року. За результатами огляду встановлено, що залиття сталося із розташованої вище квартири № 6. Розмір завданої матеріальної шкоди внаслідок залиття становить 5 367 грн., що підтверджується кошторисом відновлювального ремонту від 14.09.2016 року. 06.09.2016 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку, на підставі якої був складений страховий акт та ПрАТ «СК «АХА Страхування» визнав випадок страховою подією та на виконання умов договору здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 4 867 грн. 07.04.2017 року позивачем страховиком було направлено ОСОБА_1 лист претензію про відшкодування страхових виплат добровільно, проте сума сплаченого страхового відшкодування не сплачена. Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму сплаченого страхового відшкодування та сплачений судовий збір.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що 10.08.2016 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір страхування № 00030/001298, про що свідчить копія зазначеного договору, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 5).

05.09.2016 року відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 через засмічення каналізації у квартирі № 6 того будинку, про що 08.09.2016 року Жовтневим житлово експлуатаційним підприємством дільниці № 4 складено акт № 499, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 12).

08.09.2016 року страхувальник ОСОБА_2 звернувся до страховика із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 17 19).

Актом огляду застрахованого обєкту від 08.09.2016 року встановлено, що подія має ознаки страхового випадку (а.с. 13).

Кошторисом відновлювального ремонту від 14.09.2016, складеного спеціалістом ЦВ м. Дніпро ОСОБА_4, встановлено вартість відновлювального ремонту складає 5 367 грн., що підтверджується копією кошторису, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 15, 16).

Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 00030/001298 з суми матеріального збитку було вирахувано розмір франшизи 500 грн. та сплачено в якості страхового відшкодування ОСОБА_2 на підставі заяви страхувальника та страхового акту № АХА2165694 від 15 вересня 2016 року 4 867 грн., про що свідчить копія відповідного платіжного доручення та відомості, наявних в матеріалах справи (а.с.23 24).

07.04.2017 року вих. 226/АХА на адресу відповідача було направлено лист з вимогою щодо відшкодування шкоди, однак відповідачем ніяких дій здійснено не було (а.с. 26).

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, договором позики, укладеним між сторонами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд виходить з того, що згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги суми 4 867 грн. від ОСОБА_1, як від особи, яка винна у заподіянні шкоди.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача стосовно стягнення суми страхового відшкодування, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 4 867 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1 600 грн., сплата якого підтверджена платіжним дорученням № 402 670 від 19.12.2017 року (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 993, 1188, 1191, 1192 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280 281 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» у рахунок відшкодування виплат, повязаних зі сплатою страхового відшкодування, грошову суму в розмірі 4 867 грн. (чотири тисячі вісімсот шістдесят сім) гривні.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» у рахунок повернення судового збору 1 600 (одну тисячу шістсот) гривень.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.С. Федоріщев