Провадження № 2/641/59/2018 Справа № 641/6709/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання Бєлової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 Вячеслав Леонідович, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом, в якому просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № ML-701/1083/2007 від 27.12.2007 в сумі 1977597,72 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № PCL-701/1083/2007 від 27.12.2007, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2, шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки № PCL-701/1083/2007 від 27.12.2007, встановивши початкову ціну для реалізації предмета іпотеки не менше ніж 239800,00 грн.; відшкодувати судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проси їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав.

Представник третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

27 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ML-701/1083/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 40000,00 доларів США на придбання нерухомого майна зі сплатою процентів за користування кредитом строком до 26 грудня 2023 року.

Того ж дня, 27.12.2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7, за умовами якого ОСОБА_4 отримав у власність квартиру № АДРЕСА_2.

Того ж дня, 27.12.2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено Договір іпотеки № PCL-701/1083/2007, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7, за умовами якого з метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором № ML-701/1083/2007 від 27.12.2007 ОСОБА_4 передав в іпотеку належне йому нерухоме майно квартиру № АДРЕСА_2; нотаріусом встановлено заборону на нерухоме майно.

У звязку із встановленням ПН ХМНО ОСОБА_7 заборони на предмет іпотеки - квартиру № АДРЕСА_2, ОСОБА_4 не зареєстроване на його імя право власності на спірну квартиру.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з вищезазначеним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобовязання за кредитним договором № ML-701/1083/2007 від 27.12.2007. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором № ML-701/1083/2007 від 27.12.2007 року.

У звязку із невиконанням ОСОБА_4 своїх грошових зобовязань за кредитним договором № ML-701/1083/2007 від 27.12.2007, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.08.2015 у справі № 641/744/14-ц за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 Вячеслава Леонідовича, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа ОСОБА_3 Вячеслав Леонідович про визнання договору поруки припиненим, та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про припинення договору поруки, позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволені частково, присуджено до стягнення з ОСОБА_4 Вячеслава Леонідовича на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-701/1083/2008 від 27 грудня 2007 року у розмірі 1977597 грн. 72 коп., стягнуто з ОСОБА_4 Вячеслава Леонідовича на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1534 грн. 68 коп.; в іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишені без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_8 задоволено; визнано припиненим договір поруки № SR-701/1083/2007/1 від 26 квітня 2010 року укладений між ОСОБА_8 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк». Позовні вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_9 залишені без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.11.2015 рішення суду першої інстанції змінено; зустрічний позов ОСОБА_9 задоволено частково, визнано припиненим договір поруки від 27.12.2007, укладений між ОСОБА_9 та ЗАТ №ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»; в інший частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

23.05.2016 державним виконавцем Комінтернівського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження № 51199750 з примусового виконання виконавчого листа № 641/744/14-ц, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова 14.04.2016, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» грошових коштів в розмірі 1977597 грн., на теперішній час виконавче провадження відкрито.

Представник позивача вказує, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. З огляду на положення ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У Договорі іпотеки міститься застереження, що положення пункту 6.4 з підпунктами цього Договору, разом із іншими положеннями цього договору, являють собою повний укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому сторони визначити можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обовязків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Правоіпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобовязання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є: 1) гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобовязані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Отже, можна зробити висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ОСОБА_4 палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.03.2018 у справі № 790/14438/15-ц.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 Вячеслав Леонідович, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», , м. Київ, вул. Фізкультури,28-Д.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, Харківська область, Дергачівський район, с. Мала Данилівка, пр. Привокзальний,10.

Третя особа - ОСОБА_3 Вячеслав Леонідович, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_1.

Повне судове рішення складено 21 травня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_3