Постанова

іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 547/545/16-ц

провадження № 61-6699 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Устимівська сільська рада Семенівського району Полтавської області,

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Семенівському районі Полтавської області, Семенівська державна нотаріальна контора Полтавської області,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Кузнєцової О. Ю., Мартєва С. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

7 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, треті особи: Відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Семенівському районі Полтавської області, Семенівська державна нотаріальна контора Полтавської області (далі - Семенівська держнотконтора), про визнання права власності на спадкове майно. На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її батько ОСОБА_3. Після його смерті залишилося спадкове майно - земельна ділянка площею 3,88 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Устимівської сільської ради. В шестимісячний строк після відкриття спадщини вона подала в Семенівську держнотконтору заяву про прийняття спадщини. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на спадкове майно. Тому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року у складі судді Харченко В. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 3,88 га, розташовану на території Устимівськї сільської ради, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2006 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії відсутні відомості про неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька. Вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. Право позивача на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом порушено з незалежних від неї чи відповідача обставин, а саме - у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на земельну ділянку. Тому це право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за позивачем права власності на спадкове майно.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 задоволено, рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази подання позивачем у шестимісячний строк після відкриття спадщини в державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини. Незазначення державним нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії відомостей про неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька не підтверджує факту її прийняття. Поряд з цим, ОСОБА_2, яка не брала участі у справі, надала докази того, що вона, прийнявши спадщину після померлої ОСОБА_4, яка перед цим прийняла спадщину після свого померлого чоловіка - ОСОБА_3, має право на оформлення належного останньому спадкового майна, незважаючи на те, що ОСОБА_4 спадкових прав на спірну земельну ділянку за життя не оформила.

8 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції незаконно скасував рішення місцевого суду, оскільки, не витребувавши матеріали спадкової справи, дійшов помилкового висновку, що вона не прийняла спадщину після померлого батька. Таким чином, суд безпідставно не визнав за нею право власності хоча б на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

30 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

3 березня 2017 року ОСОБА_2 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції і просила відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Позивач не заявляла в судах попередніх інстанцій клопотання про витребування матеріалів спадкової справи на підтвердження факту прийняття нею спадщини після померлого спадкодавця. Крім того, ОСОБА_1 пред'явила позов до неналежного відповідача.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

7 лютого 2018 року справу № 547/545/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2

Позивач ОСОБА_1 є дочкою спадкодавця ОСОБА_3, що підтверджуються свідоцтвами про її народження та про укладення шлюбу.

Спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 належала земельна ділянка площею 3,88 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області,.

За життя ОСОБА_3 заповіт не складав, що підтверджується довідкою виконавчого комітетуУстимівської сільської ради від 2 березня 2016 року № 02.29156.

У зв'язку із втратою державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на ім`я ОСОБА_3, після його смерті в газеті «Вісник Семенівщини» від 27 листопада 2015 року № 47 (412) за зверненням ОСОБА_5 було опубліковано оголошення про те, що вказаний державний акт слід вважати недійсним.

У березні 2016 року ОСОБА_5звернулася до Семенівської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.

Крім цього, судом апеляційної інстанції досліджено нові докази, надані особою, яка не брала участі у справі, -- ОСОБА_2, та встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, був зареєстрований та проживав до дня смерті разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 в селі Шепелівка Семенівського району Полтавської області, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Устимівської сільської ради від 12 серпня 2016 року № 763.

6 листопада 2015 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3

30 квітня 2015 року ОСОБА_4 заповіла своїй внучці ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом.

ОСОБА_4 була зареєстрована в АДРЕСА_1, однак з квітня 2015 року до дня смерті фактично проживала в АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_2, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Устимівської сільської ради від 12 серпня 2016 року № 764.

ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3, а ОСОБА_2 - після смерті своєї баби ОСОБА_4 шляхом звернення з відповідними заявами до Семенівської держнотконтори.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до статей 3, 213, 214, 215 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються. В мотивувальній частині рішення має бути зазначено, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3, а рішення у справі прямо стосується прав і законних інтересів ОСОБА_2, яка не брала участі у справі, - щодо спірного майна.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи та доказам, якими вони підтверджуються, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду у зв'язку з порушенням вищезазначених норм процесуального права та відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, не витребувавши матеріали спадкової справи, дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після померлого батька, не заслуговують на увагу, так як нею не заявлялося клопотання про витребування доказів, в тому числі документів спадкової справи.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За змістом наведених правових норм суд не вправі збирати та досліджувати докази за власною ініціативою, оскільки це було б порушенням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Також необґрунтованими є доводи позивача про те, що суд безпідставно не визнав за нею право власності хоча б на 1/2 частину спірної земельної ділянки. ОСОБА_1 пред'явила позов до неналежного відповідача, а відповідно до глави 1 розділу V ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, при розгляді справи в апеляційному порядку не допускається залучення до участі у справі осіб, які не приймали в ній участь у суді першої інстанції.

Разом з тим, дане рішення суду не перешкоджає позивачу захистити свої права шляхом пред'явлення у встановленому законом порядку позову про визнання права власності на спадкове майно до належних відповідачів з наданням необхідних доказів на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак