Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 274/965/15-ц

провадження № 61-11386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Широкової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2011 року позивач позичила відповідачу кошти у сумі 17 000 дол. США строком на 1 рік. У вересні 2012 року ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3 про те, що не може повернути борг і сторони домовились, що з метою погашення заборгованості відповідач до 15 грудня 2011 року виконає ремонт будинку на АДРЕСА_1 на загальну суму робіт в розмірі дійсної заборгованості.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не виконала ремонт зазначеного будинку та коштів не повернула, позивач просила стягнути з відповідача 17 000,00 дол. США боргу з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних від простроченої суми заборгованості.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання прийняти виконання боргового зобов'язання за договором позики, визнання права власності на нерухоме майно та виділ частки в натурі.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 у рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_3 за договором позики від 20 вересня 2011 року у сумі 17 000,00 дол. США здійснила ремонт будинку на АДРЕСА_1, витративши на придбання будівельних матеріалів грошові кошти, еквівалентні 29 000,00 дол. США.

Оскільки ОСОБА_3 не визнає погашення заборгованості у такий спосіб та тієї обставини, що вона виконала будівництво частини зазначеного будинку, на який як на об'єкт завершеного будівництва ОСОБА_3 набуває право власності, ОСОБА_4 просила визнати грошове зобов'язання припиненим, визнати за нею право власності на частину будинку на АДРЕСА_1 та виділити майно в натурі.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про вступ у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, подавши позов до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 не виконувала ремонту чи поліпшення будинку на АДРЕСА_1, який закінчений будівництвом та щодо якого проводиться державна реєстрація.

Оскільки ОСОБА_4 оспорює право власності позивача і третьої особи на зазначений будинок, ОСОБА_5 просив визнати за ним та ОСОБА_3 право власності на будинок на АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні майном.

Рішенням Бердичевського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 заборгованість у сумі 349 673,00 грн, еквівалентну 17 000,00 дол. США. Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, загальною площею 518,1 кв. м, розташований на АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по 3 654,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 закінчив будівництвом житловий будинок на відведеній для цього земельній ділянці на АДРЕСА_1, зареєстрував декларацію про готовність об'єкта в інспекції Державного архітектурного будівельного контролю та подав документи для оформлення права власності, а ОСОБА_4 не надала доказів сплати ОСОБА_3 заборгованості за договором позики чи виконання нею ремонту (будівництва) спірного будинку за власний рахунок.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6, який не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, скасовано рішення Бердичевського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2015 року в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та вирішення питання судових витрат у частині вимог третьої особи. Ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 4 019,41 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що у справі не надано доказів набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності на житловий будинок. Крім того, суд першої інстанції не встановив коло осіб, права яких можуть бути порушені в разі визнання права власності на спірне нерухоме майно, та порушив правила виключної підсудності в частині вирішення цих позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 не мав підстав оскаржувати рішення суду першої інстанції, законність будівництва житлового будинку та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності на будинок, оскільки не обґрунтував порушення своїх прав. Крім того, ОСОБА_6 здійснює самочинне будівництво на суміжній земельній ділянці без отримання містобудівельних умов і обмежень забудови земельної ділянки та дозволу на виконання будівельних робіт. Також ОСОБА_5 зазначає, що суд апеляційної інстанції не з'ясував характер правовідносин, які виникають із захистом права власності у зв'язку з пред'явленням ОСОБА_4 позовних вимог щодо спірного будинку, дійшовши помилкового висновку щодо порушення правил виключної підсудності; не встановив факт порушення будівельних норм і те, чи видавав відповідний державний орган припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, чи можлива перебудова самовільного будівництва і в який спосіб та чи відмовляється суміжний землевласник від такої перебудови; не взяв до уваги, що в порядку статті 392 Цивільного кодексу України (ЦК України) власник може захистити своє право на майно, коли таке право оспорюється або не визнається третіми особами; що визнання судом права власності на нерухомість потребує державної реєстрації. Крім того, зазначає, що рішенням Міжнародного Комерційного Арбітражного Суду від 10 травня 2016 року у справі № 207-16/GBU|UKL-111213 під час розгляду комерційного спору між ОСОБА_5 та компанією GISAP L.P. щодо оренди будинку на АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на цей будинок.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, оскаржує рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно.

ОСОБА_5 вважає себе співвласником новоствореного нерухомого майна, розміщеного на АДРЕСА_1.

Порядок набуття права власності на об'єкт після прийняття такого об'єкта в експлуатацію визначений законом.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 392 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що захист прав у такий спосіб не може вважатись законним, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 чи інша особа (у разі невизнання цією особою прав на спірне майно) не зареєстрували право власності на новостворене нерухоме майно в порядку, встановленому частиною другою статті 331 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 не мав права оскаржувати у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, є безпідставними, ураховуючи, що законність будівництва будинку на АДРЕСА_1 є предметом розгляду інших судових справ за позовами ОСОБА_6 до ОСОБА_5, та обставини, встановлені у цій справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України (аналогічні положення містяться у частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Доводи касаційної скарги щодо порушення правил підсудності не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції лише констатував порушення судом першої інстанції правил виключної підсудності спору та відмовив у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Твердження ОСОБА_5 про те, що суд апеляційної інстанції відмовив у заявлених ним позовних вимогах з підстав зведення будинку без відповідних дозволів, з відступом від проекту та з порушенням державних будівельних норм, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, оскільки суд апеляційної інстанції таких обставин в описовій частині рішення суду не встановлював та відмовив у позовних вимогах з тих підстав, що право власності ОСОБА_5 на спірне майно не зареєстроване в порядку, встановленому статтею 331 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України є визнанням наявності такого права, що потребує додатково державної реєстрації, є неприйнятними, оскільки закон не передбачає виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик