УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Борулько М.Ю.

позивача ОСОБА_1,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні у м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення суми позики шляхом звернення стягнення на майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми позики шляхом звернення стягнення на майно.

В обґрунтуванні позову посилався на те, що 29.09.2007 року сторони уклали між собою договір позики, за яким відповідачка взяла в борг у позивача грошові кошти, що складають еквівалент 10 000 доларів США та зобовязалася повернути на першу вимогу.

На теперішній час сума боргу складає 243 000,00 гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США.

Позивач неодноразово телефонував відповідачці однак зобовязання за договором вона не виконала, борг не повернула, тому позивач просив стягнути вказану суму на його користь.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2016 року була затверджена укладена між сторонами мирова угода, за умовами якої за позивачем ОСОБА_1 визнається право власності на належну відповідачці квартиру АДРЕСА_1, та провадження по справі закрито.

На вказану ухвалу 19.12.2016 року надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій апелянт зазначила, що вона тривалий час проживає в даній квартирі, яка за життя належала її матері ОСОБА_4, усі особові рахунки відкриті на її імя та вона виконує обовязки наймача.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.04.2017 року ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2016 року про затвердження між сторонами мирової угоди скасована та справа направлена до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

19.10.2017 року позивач змінив підстави позову та подав позовну заяву, в якій зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання повернути вказаний борг наявним у неї майном, а саме квартирою №34 в будинку №10 по вул.Маршала Малиновського у м.Дніпрі, яка належить їй на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно, у звязку з чим ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь борг у сумі 243 000,00 гривень, звернувши стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачці на праві власності згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05.12.2017 року справа передана за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська.

27.03.2018 року до суду надійшла заява про затвердження мирової угоди та мирова угода, укладена та підписана сторонами, за умовами якої:

- ОСОБА_2 визнає наявність боргових зобовязань, але не маючи змоги повернути борг грошовими коштами, визнає взяте на себе зобовязання повернути борг наявним у неї нерухомим майном;

- за ОСОБА_1 визнається право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка в цілому належить ОСОБА_2.

У судовому засіданні позивач просив затвердити мирову угоду та постановити ухвалу про її затвердження.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання 09.08.2018 року не зявилася, доказів отримання нею судових повісток до суду не надійшло, 27.03.2018 року до суду нею подана заява, в якій вона просить затвердити мирову угоду, передавши право власності на належну їй квартиру за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.М.Малиновського, 10/34, позивачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу.

Третя особа ОСОБА_3, яка залучена до участі у справі ухвалою суду від 07.06.2018 року відповідно до п.п.3-7 ст.53 ЦПК України, в судове засідання 09.08.2018 року не зявилася, доказів отримання нею судових повісток до суду не надійшло.

Приймаючи до уваги, що судові повістки відповідачці та третій особі направлялися в установленому законом порядку, також усі сторони по справі повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та цікавитися про хід розгляду справи, оскільки матеріали справи свідчать про їх обізнаність щодо перебування справи на розгляді в суді, тому суд вважає за можливе розглянути заяву про затвердження мирової угоди за їх відсутності.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали спарви у їх сукупності, суд вважає, що заява про затвердження мирової угоди не може бути задоволена, а мирова угода між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначених умовах не може бути затверджена з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.09.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики, за яким відповідачка взяла в борг у позивача грошові кошти, що складають еквівалент 10 000 доларів США, та зобовязалася повернути на першу вимогу.

На час подачі позову сума боргу складала 243 000,00 гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2016 року була затверджена укладена між сторонами мирова угода, за умовами якої за позивачем ОСОБА_1 визнається право власності на належну відповідачці квартиру АДРЕСА_1, та провадження по справі закрите (а.с. 26, 27).

На вказану ухвалу 19.12.2016 року надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій апелянт зазначила, що вона тривалий час проживає в даній квартирі, яка за життя належала її матері ОСОБА_4, усі особові рахунки відкриті на її імя та вона виконує обовязки наймача. Факт реєстрації ОСОБА_3 за даною адресою підтверджується відміткою в її паспорті (а.с. 35, 36).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.04.2017 року ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2016 року про затвердження між сторонами мирової угоди скасована та справа направлена до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

19.10.2017 року позивач змінив підстави позову та подав позовну заяву, в якій зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання повернути вказаний борг наявним у неї майном, а саме квартирою №34 в будинку №10 по вул.Маршала Малиновського у м.Дніпрі, яка належить їй на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно. У звязку з цим ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь борг у сумі 243 000,00 гривень, звернувши стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачці.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої 20.06.2016 року (а.с.22-24), квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві власності в цілому на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10.04.2009 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.09.2013 року.

В той же час, в матеріалах справи наявна довідка №77/16 від 19.12.2016 року, видана ОСББ «Малиновського,10» про склад сімї осіб, які зареєстровані та проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, чоловік ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, онук ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7, та онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.37).

Відповідно до вимог ч.7 ст.49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

За даних обставин, надаючи оцінку усім наявним у справі доказам, суд вважає, що дана мирова угода, за умовами якої сторони просять фактичто здійснити перехід права власності та змінити власника квартири, ущемляє інтереси третіх осіб, які зареєстровані та проживають у даній квартирі, в тому числі малолітні діти ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, та ОСОБА_9 Денисови, ІНФОРМАЦІЯ_10.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

В даному випадку сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд навіть без відома батьків малолітніх дітей та органу опіки та піклування вирішити питання у судовому порядку шляхом затвердження мирової угоди щодо переходу права власності на житло, де діти проживають та зареєстровані, не зясовано питання чи є дане житлове приміщення єдиним житлом осіб, які в ньому зареєстровані та проживають, чи вирішено питання про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням на час розгляду даної справи.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» затверджено захист прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо жилих приміщень та зазачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Затвердження судом мирової угоди шляхом постановлення судового рішення ухвали суду, на підставі якої і буде здійснена державна реєстрація за новим власником, фактично є договором відчуження нерухомого майна, який укладений між сторонами в усній формі та відображений у вигляді волевиявлення сторін в тексті мирової угоди.

Також суд вважає зазначити, що відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Незважаючи на вимоги вказаної статті, позивач не обрав спосіб захисту відповідно до її визначення та редакційного викладення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, відмовити у задоволенні заяви про затвердження мирової угоди, укладеної у письмовій формі між сторонами та поданої до суду 27.03.2018 року, за умовами якої:

- ОСОБА_2 визнає наявність боргових зобовязань, але не маючи змоги повернути борг грошовими коштами, визнає взяте на себе зобовязання повернути борг наявним у неї нерухомим майном;

- за ОСОБА_1 визнається право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка в цілому належить ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 49, 258, 260, 353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити у задоволенні заяви про затвердження мирової угоди, укладеної у письмовій формі між сторонами та поданої до суду 27.03.2018 року, за умовами якої:

- ОСОБА_2 визнає наявність боргових зобовязань, але не маючи змоги повернути борг грошовими коштами, визнає взяте на себе зобовязання повернути борг наявним у неї нерухомим майном;

- за ОСОБА_1 визнається право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка в цілому належить ОСОБА_2.

Суддя: