Справа № 203/4071/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2018 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Коробова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання права власності в порядку приватизації,
ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, позивач за якою в обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що він на підставі ордеру від 01 листопада 2004 року мешкає в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , за адресою якого з 24 червня 2005 року зареєстрував своє постійне місце проживання, відкрив на своє ім`я особові рахунки та сплачує за ними житлово-комунальні послуги. Вказаний гуртожиток перебуває на балансі КП «Жилсервіс-5» ДМР та закріплений за цим підприємством на праві господарського відання. 15 червня 2017 року позивач звернувся до відповідача, як до органу приватизації, із заявою про оформлення у приватну власність займаного в гуртожитку приміщення, у відповідь на що відповідачем листом від 16 червня 2017 року було відмовлено у здійсненні приватизації з тих підстав, що позивачем вже було використано своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду за адресою АДРЕСА_2 . Таку відмову позивач вважає незаконною, оскільки відповідно до вимог законодавства, а також рішення Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10 червня 2010 року особа має право на безоплатну приватизацію декількох об`єктів нерухомості, але лише в межах встановленої законом норми з використанням житлових чеків, а приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. З викладених підстав, посилаючись на норми міжнародного права, позивач просив суд визнати за ним в порядку приватизації право власності на вищевказане житлове приміщення в гуртожитку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив позов задовольнити з викладених вище підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, вважаючи позов необґрунтованим та безпідставним.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за фактичної явки її учасників.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 січня 1999 року позивачу та ще трьом особам, як членам однієї сім`ї, видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на житло квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа якої становить 60,2 м2 згідно свідоцтва про право власності (62,4 м2 згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12 травня 2017 року) . Право спільної сумісної власності набуто в порядку приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Враховуючи загальну площу вказаної квартири з урахуванням на кількість осіб, що її приватизували, позивачем використано право приватизації в обсязі менше санітарної норми в 21 м2 загальної площі. Викладене підтверджується копією відповідного ордеру про право власності на житло від 04 січня 1999 року №6/14-99, копією листа державного реєстратора КП «ДМБТІ» ДОР №5613 від 03 травня 2017 року, копією довідки КП «Жилсервіс-2» ДМР №1209 від 29 травня 2017 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно. (а.с.15-18, 29)

01 листопада 2004 року на ім`я позивача видано ордер №673 на право заняття житлової площі в гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 на період роботи позивача в інституті Укрдіпромез. За адресою вищевказаного житлового приміщення місце проживання позивача зареєстровано з 24 червня 2005 року. З цієї дати позивач і проживає в зазначеному приміщенні гуртожитку. Наведені обставини підтверджуються копією відповідного ордеру, паспорту позивача та копією довідки №1396 КП «Жилсервіс-5» ДМР. (а.с.6, 8, 12).

25 липня 2016 року Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради на ім`я позивача на заміну вищевказаного видано новий ордер серії УП №25 на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська на право постійного зайняття позивачем житлової площі гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 . Технічні характеристики цієї кімнати у гуртожитку наступні: кімната розташована на третьому поверсі будинку, житлова площа кімнати 18,1 м2. Наведені фактичні обставини підтверджуються копіями згаданих ордеру та технічного паспорту на житлове приміщення гуртожитку. (а.с.7, 9-12)

15 червня 2017 року позивач, бажаючи безоплатно приватизувати займане ним житлове приміщення гуртожитку, звернувся із відповідною заявою до відповідача, у відповідь на яку отримав лист із відмовою у розгляді такої заяви. В якості підстав для відмови відповідач послався на те, що згідно довідки КП «ДМБТІ» ДОР №5613 від 03 травня 2017 року позивачем вже використано право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом набуття частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 . (а.с.4, 5)

Правовідносини, які виникли між учасниками справи, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ЖК України, рішенням Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 у справі №1-38/2010 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) (далі рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства.

Положеннями ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що сфера дії цього закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Разом з тим, нормою ст.1-1 ч.1 п.6, 8, 10, 13-15 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що для цілей цього закону:

- жилі приміщення у гуртожитку приміщення у гуртожитку (жилі кімнати, жилі блоки чи жилі секції), призначені та придатні відповідно до вимог законодавства до житла, призначеного для постійного проживання у ньому;

- особи, які не мають власного житла, мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до ст.34 ЖК України;

- невикористане право на приватизацію невикористане повністю або частково право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду за житловими чеками відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Право громадянина на приватизацію займаних ним жилих приміщень у гуртожитку зберігається у разі, якщо за ініціативою власника гуртожитку було здійснено переселення громадянина з одного гуртожитку до іншого з перереєстрацією місця проживання;

- користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом, право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі : а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст.129 ЖК України; б) договору оренди житла, укладеного згідно із ст.ст.810, 811-813 ЦК України, у випадках, визначених цим Законом;

- проживання у гуртожитку на правових підставах проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст.129 ЖК України; б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього закону виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст.129 ЖК України; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього закону за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст.129 ЖК України, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із ст.ст.810, 811-813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення;

- проживання у гуртожитку протягом тривалого часу проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі Збройних Сил України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом).

Нормою ст.4 ч.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим законом.

Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать в тому числі і житлові приміщення у гуртожитках.

За змістом ст.ст.3, 4 ч.2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього закону, набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього закону.

Відповідно до положень ст.5 ч.1 п.6-8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.3 ч.1 «Про приватизацію державного житлового фонду» передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом: а) безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; б) продажу надлишків загальної площі жилих приміщень громадянам України, які мешкають у них і на яких поширюється дія цього закону. Для приватизації житлових приміщень у гуртожитках використовуються приватизаційні папери житлові чеки (у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду») з урахуванням залишкової вартості усіх житлових приміщень, що підлягають приватизації у відповідному гуртожитку.

Згідно ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій ст.3 цього закону (аналогічна норма міститься в ст.5 ч.1 п.7 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010, яке є обов`язковим до виконання на території України, визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: 1) громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; 2) у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; 3) у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; 4) весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.
За змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом.

Нормами ст.41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
За змістом ст.5 ЦПК України, ст.16 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті вищенаведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи в судовому засіданні знайшли своє належне підтвердження в розумінні ст.ст.1, 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» фактичні обставини, заявлені позивачем та обов`язкові для підтвердження наявності в нього права на приватизацію займаного у гуртожитку житлового приміщення за адресою АДРЕСА_4 , як то: відсутність у позивача власного житла, вселення позивача та фактичне проживання ним у вказаному житловому приміщенні гуртожитку на передбаченій законом підставі (відповідний ордер) протягом тривалого часу (більше п`яти років). При цьому, враховуючи зміст рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 з урахуванням на встановлений судом факт, що позивач раніше набув в порядку приватизації право власності на частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_3 , тобто фактично використав лише частково своє право на приватизацію в обсязі менше за встановленої законом санітарної норми в 21 м2 загальної площі, цілком логічним є висновок, що позивач в розумінні ст.1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не може вважатись таким, що використав (в повному обсязі) право на безоплатну приватизацію житла. Останнє, в свою чергу, дає підстави вважати наявним у позивача право на приватизацію займаного ним наразі житлового приміщення гуртожитку з урахуванням на положення ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відмову відповідача у наданні адміністративної послуги з розгляду заяви позивача про приватизацію та підготовки проекту рішення виконкому Дніпровської міської ради щодо передачі у власність позивача житлового приміщення гуртожитку порушенням законного права позивача на безоплатну приватизацію житла.

Разом з тим, наведені висновки суду щодо порушення прав позивача відповідачем не дозволяють захисти/відновити такі права позивача в судовому порядку саме в обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання права власності в порядку приватизації з огляду на наступне.

У відповідності ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а рішенням суду, в тому числі про визнання права власності, у таких випадках не породжується, а поновлюється, підтверджується чи захищається від порушень вже наявне в позивача право власності, набуте ним раніше саме на законних підставах, однак з різних причин не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує право власності, чи у разі, коли об`єкт права власності вибув з володіння власника не з його волі тощо.

Також слід зауважити, що Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, визначена відповідна процедура здійснення передачі житлових приміщень у гуртожитках державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить. Натомість позивач, дійсно маючи не використане в повному обсязі право на безоплатну приватизацію, яке фактично в порушення закону не визнано відповідачем, звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд не визнати за ним право на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку, що було б належним способом захисту прав позивача, а просить визнати за собою право власності безпосередньо судом поза межами процедури здійснення безоплатної приватизації житла, визначеної законом, що є неможливим.

Разом з цим, суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на норми міжнародного права як на підставу для застосування судом обраного позивачем способу захисту визнання права власності в порядку приватизації, оскільки такі норми, враховуючи їх загальний зміст та формулювання, не спростовують вищенаведених висновків суду та не дають можливості зробити однозначний і беззаперечний висновок про законність застосування судом у спірних правовідносинах сторін обраного позивачем способу захисту своїх прав.

Отже, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що єдина заявлена позивачем позовна вимога про визнання права власності з урахуванням на обставини, зміст та характер спірних правовідносин не ґрунтується на законі, оскільки не стосуються випадків набуття такого права за рішенням суду (ст.ст.335, 376 ЦК України), а суд не може перебирати на себе функції органу приватизації та безпосередньо визнавати своїм рішенням право власності на житлове приміщення в порядку приватизації, враховуючи відсутність в суду будь-яких підстав вважати, що за цим позовом підлягає поновленню, підтвердженню чи захисту вже виникле у позивача на законній підставі та належним чином оформлене, але не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем право власності, суд приходить до висновку про безпідставність позовної вимоги та неналежність обраного позивачем способу захисту, що унеможливлює задоволення даного позову.

Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із даним позовом до суду, враховуючи результат його розгляду, у відповідності до ст.141 ЦПК України відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 321, 328, 335, 376, 810, 811-13, ЦК України, ст.ст.1-5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.ст.34, 129 ЖК України, ст.ст.2, 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішенням Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010, Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ) до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська,16), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (49069, м. Дніпро, пр. Б.Хмельницького,14), про визнання права власності в порядку приватизації відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 19 січня 2018 року

Суддя С.Ю. Казак