Єдиний унікальний номер 237/1933/17 Номер провадження 22-ц/775/165/2018
Головуючий у 1-ій інстанції Ліпчанський С.М.
Доповідач Азевич В.Б.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Агєєва О.В. Дундар І.О.,

за участю: секретаря Кіпрік Х.В.,

представника позивача адвоката Герасименка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області на ухвалу Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2017 року (суддя Ліпчанський С.М., постановлена в приміщенні суду в м. Мар'їнка Донецької області) про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі № 237/1933/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30 листопада 2013 року він з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в усній формі домовились про обмін нерівноцінними земельними ділянками, які знаходяться на території Октябрської сільської ради. Він запропонував на обмін дві земельні ділянки площею по 0,1 га кожна, призначені для ведення особистого селянського господарства. ОСОБА_4, власниця земельної ділянки площею 12,34 га, та ОСОБА_5, власниця земельної ділянки площею 12,48 га, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, погодились на обмін своїх земельних ділянок на умовах компенсації різниці грошовими коштами в сумі 50 000 грн. Вони домовились оформити документи у нотаріуса через два тижні, але ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до нього через три дні з проханням зазначену суму грошей передати їм одразу для вирішення соціально-побутових питань. Він погодився та взяв з них розписки у простій письмовій формі про повернення суми коштів в строк до 20 грудня 2013 року у разі невиконання домовленостей. ОСОБА_6, яка є знайомою відповідачів, засвідчила факт передачі грошових коштів та погодилась виступити гарантом їх повернення у разі невиконання угоди. Проте, в порушення договірних зобов'язань ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на нотаріальне засвідчення обміну через два тижні не з'явились. При цьому, факт наявності зобов'язання повернути його гроші вони не заперечують і заявили, що ОСОБА_6 найближчим часом допоможе їм виконати грошові зобов'язання. Оскільки до теперішнього часу грошові зобов'язання перед ним не виконані просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь кошти в сумі 50 000 грн.

Ухвалою Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2017 року задоволено заяву про затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, провадження у справі закрито. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 12,48 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт на право приватної власності на землю від 10 травня 2001 року, серія НОМЕР_1, розташована на території НОМЕР_2; п. НОМЕР_3 Октябрської сільської ради. Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4, яка знаходиться на території Октябрської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 12,34 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт на право приватної власності на землю від 10 травня 2001 року, серія НОМЕР_5, розташована на території НОМЕР_6; п. НОМЕР_7 Октябрської сільської ради. Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_8, яка знаходиться на території Октябрської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області.

На зазначену ухвалу заступником прокурора Донецької області, який не брав участі у справі, подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду сторін, визнав перехід права власності на нерухоме майно, що не було предметом спору і не заявлялось у позовній заяві. Крім того, судом не враховано норми законодавства, внаслідок чого незаконно здійснено відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва шляхом їх обміну на земельні ділянки іншого призначення (для ведення особистого селянського господарства).

Внаслідок чого, порушені положення пункту 15 «Перехідних положень» ЗК України та ст. 14 Закону України від 5 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», щодо можливості обміну земельних ділянок за схемою «пай на пай».

Представника позивача адвокат Герасименко С.В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що прокурор подав скаргу на ухвалу після спливу майже п'ятимісячного строку необґрунтовано посилаючись на рапорт прокурора відділу забезпечення представництва в суді від 15.11.2017 року, як на підставу поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали.

На його думку, постановлена судом ухвала не порушує державних інтересів, а прокурор не обґрунтував в чому полягає порушення матеріальних або інших інтересів держави.

Оскільки ОСОБА_3 зареєстрував своє право на обміняні земельні ділянки у Державному земельному кадастрі, який не перевірив правомірність цієї реєстрації, тому порушується його право на мирне володіння майном за відсутності публічного інтересу до даної справи.

Посилаючись на роз'яснення Держкомітету України із земельних ресурсі від 04.06.2010 року №1083/17/12-10, вважає укладення договорів міни земельних ділянок ґрунтується на діючому законодавстві.

Інші учасники справи та прокурор, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з'явилися.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Донецької області підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно із пунктами 1, 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України, в редакції на час звернення до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 11 ЦПК України, в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали, встановлює диспозитивність цивільного судочинства, яка полягає, зокрема в тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до пунктів 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з'ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об'єктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення статей 174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз'яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

Відповідно частин 1, 2 ст. 175 ЦПК України, в редакції на час затвердження мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами.

Відповідно до частини 5 ст. 175 ЦПК України, в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, умови мирової угоди не повинні суперечити закону, мають стосуватися лише правовідносин сторін, які є предметом спору і не можуть стосуватися вимог, що не заявлялися в позовній заяві.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення боргу в розмірі 50 000 грн. відповідно до договору займу.

Тобто, між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення грошових коштів, отриманих на підставі договору займу та саме наведені обставини становили предмет спору.

Суд першої інстанції вважав за можливе затвердити мирову угоду, укладену ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в редакції, поданій до суду, встановивши, що дії сторін відповідають закону та не порушують прав і інтересів інших осіб. При цьому, суд визнав за позивачем ОСОБА_3 право приватної власності на земельні ділянки, які належали відповідачам ОСОБА_5 (загальною площею 12,48 га) та ОСОБА_4 (загальною площею 12,34 га), призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Виходячи із встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі підлягає скасуванню, оскільки, затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції визнав перехід права власності на нерухоме майно, що не було предметом спору і не заявлялось у позовній заяві, чим порушив норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги заступника прокурора Донецької області є обґрунтованими.

Окрім того, умови мирової угоди суперечать закону, оскільки відповідно до пункту 15 Перехідних положень ЗУ України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Згідно частинам 1 - 2 статті 14 Закону України від 5 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Вказане положення стосується обміну рівноцінних за цільовим призначенням земельних ділянок (саме для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) в межах єдиного масиву цих земель.

Тобто, обмін земельних ділянок товарного сільськогосподарського призначення повинен відповідати статті 14 Закону № 899-IV та здійснюватися у формі договору міни, який укладається відповідно до вимог Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках.

Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-IV.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.

Відповідно до пункту 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, тому відповідно до пункту 4 ст. 379 ЦПК України ухвала суду про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити.

Ухвалу Мар'їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2017 року про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі № 237/1933/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу, скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.В. Агєєв

І.О. Дундар