Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 487/832/17

провадження № 61-17484св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Павлової Ж. П. від 05 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О. від 14 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення суми боргу.

Позов мотивовано тим, що 13 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_6 укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язувались укласти у майбутньому договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 вартістю 491 778 грн, що еквівалентно 60 193 доларам США, а 04 червня 2014 року ними буде укладений договір купівлі-продажу квартири.

У вищезазначеному попередньому договорі сторонами погоджено, що у день його підписання ОСОБА_4 зобов'язується сплатити ОСОБА_6 забезпечувальний платіж в сумі 280 000 грн, що еквівалентно 34 272 доларам США, а у день підписання договору купівлі-продажу - решту вартості квартири з урахуванням зміни курсу долара США в разі його збільшення більш ніж на 3 пункти, проте після сплати вартості нотаріальних послуг підписання угоди сторонами не відбулось.

Посилаючись на те, що умовами попереднього договору зазначено, що в разі не укладання сторонами договору купівлі-продажу квартири з вини будь-якої з сторін, ОСОБА_6 повинна повернути йому суму забезпечувального платежу, яка станом на день повернення буде еквівалентна 34 272 доларам США, однак відповідачем повернуто частину суми в розмірі 280 000 грн, ОСОБА_4 просив стягнути з останньої решту заборгованості за попереднім договором в сумі 652 723 грн 38 коп., виходячи з еквіваленту гривні до долара США станом на 05 грудня 2017 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пунктів 8, 13 попереднього договору від 13 вересня 2013 року в разі не укладання сторонами основного договору ОСОБА_6 зобов'язана повернути ОСОБА_4 усі отримані від нього забезпечувальні платежі, що були передані їй за цим договором, а тому оскільки відповідач отримала за цим договором забезпечувальний платіж саме у сумі 280 000 грн, який вже повернула позивачу до ухвалення рішення судом першої інстанції, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_4

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2017 року без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у позові є правильним, оскільки відповідач повернула позивачу забезпечувальний платіж у сумі 280 000 грн, що обумовлено умовами попереднього договору, а тому відсутні правові підстави для стягнення з неї заборгованості у сумі 652 723 грн 38 коп., виходячи з еквіваленту гривні до долара США станом на 05 грудня 2017 року.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 14 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; не врахували, що умовами попереднього договору визначено повернення забезпечувального платежу у сумі, яка станом на день повернення буде еквівалентна 34 272 доларам США, проте відповідач повернула лише частину суми в розмірі 280 000 грн, а тому у неї наявна заборгованість у сумі 652 723 грн 38 коп., виходячи з еквіваленту гривні до долара США станом на 05 грудня 2017 року.

18 травня 2018 року до касаційного суду надійшов відзив ОСОБА_6, у якому відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а судові рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 13 вересня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено попередній договір про зобов'язання укласти у майбутньому договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

За умовами даного договору сторонами було визначено, що ціна продажу вищевказаної кватири складає 491 778 грн, що еквівалентно 60 193 доларам США із розрахунку 5 204 грн за один квадратний метр; забезпечувальний платіж у сумі 280 000 грн сплачується 13 вересня 2013 року і у випадку невиконання сторонами умов договору повертається відповідачем (пункти 6, 8 ,13 попереднього договору).

Укладання основного договору повинно було відбутися не пізніше 15 березня 2014 року (пункт 3 попереднього договору).

Відповідно до розписки від 13 вересня 2013 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 280 000 грн, що еквівалентно 34 272 у.о. відповідно до вищезазначеної попередньої угоди.

Договір купівлі-продажу квартири сторонами не укладено.

06 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_6 із письмовою вимогою щодо повернення переданої ним суми за попереднім договором, що є еквівалентом 34 272 доларам США, а згідно з меморіальним ордером № НОМЕР_1 від 04 квітня 2017 року ОСОБА_6 сплатила на користь ОСОБА_4 280 000 грн в рахунок повернення коштів згідно з попереднім договором (а. с. 52).

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами першою та другою статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на вказане суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що пункти 8, 13 попереднього договору чітко вказують, що відповідач повинна повернути позивачу отриманий від нього забезпечувальний платіж, який згідно умов договору та розписки відповідача становить саме 280 000 грн, отже саме вказана сума і підлягала поверненню позивачу, що відповідачем і було зроблено.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило