Справа № 440/514/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мельник С.Р.
Провадження № 22-ц/783/4152/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном, а саме: незавершеним будівництвом житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,1042 га в межах згідно з планом, що знаходиться за цією ж адресою, шляхом виселення відповідача без надання іншого приміщення.

В обґрунтування вимог покликається на те, що 21 листопада 2005 року за рахунок коштів подарованих їй матір»ю, придбала незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

У цьому недобудованому будинку, без законних підстав вселився та проживає відповідач ОСОБА_4, тому проживання відповідача у даному помешканні є незаконним.

На час звернення з позовом до суду відповідач продовжує проживати в означеному приміщенні, чим створює позивачу перешкоди і позбавляє її можливості використовувати своє приміщення на свій розсуд, маючи при цьому юридичну і фізичну можливість проживати в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, де він зареєстрований.

Під час розгляду справи відповідча ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Просить визнати незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Поділити належні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1052 га в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій знаходиться зазначений незавершений будівництвом житловий будинок, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 зареєстрована на ім»я ОСОБА_2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_2 кожному по 1/2 ідеальній частині вказаного майна.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 31.08.1996 року Красненською селищною радою зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, який розірвано 22 січня 2016 року рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі № 440/626/15 р.

В цьому шлюбі є двоє дітей: син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі вони з відповідачем за спільні кошти придбали 21.11.2005 року незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування придбаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1052 га., що знаходиться за цією самою адресою, що й житловий будинок. Сторонами у вказаному договорі виступали він, як представник Продавця, та ОСОБА_2, як покупець. Він виступав представником продавця тому, що остання довірила вести усі справи, що стосувались купівлі-продажу майна, йому. Оскільки не міг продати будівництво та земельну ділянку сам собі, покупцем і було зазначено ОСОБА_2

Після укладення зазначеного договору право власності на придбану земельну ділянку підтверджено Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданим Красненською селищною радою Буського району Львівської області 17.04.2006 року, який видано на ім'я ОСОБА_2

Право власності на будинковолодіння до кінця не зареєстровано й до сьогодні.

Відповідно до договору купівлі-продажу, вартість незавершеного житлового будинку становила 16367 гривень, а вартість земельної ділянки - 10157 гривень.

Вважає, що вищевказане нерухоме майно належить йому з відповідачкою ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Звертає увагу на те, що як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання він разом із ОСОБА_2 та дітьми проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується Актом селищної ради від 11.08.2016 року.

Раніше питання поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності не виникало, оскільки колишня дружина не висловлювала намірів позбавити його права на це майно.

Враховуючи вищевикладене, вважає за можливе поділити набуте з ОСОБА_2 спільне майно, а саме житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та земельну ділянку на якій знаходиться зазначене домоволодіння, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виділивши кожному по 1/2 частині спільного майна.

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Поділено належні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 0.1052 га в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій знаходиться зазначений незавершений будівництвом житловий будинок, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 зареєстрована на ім»я ОСОБА_2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_2 кожному по 1/2 ідеальній частині вказаного майна.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та невідповідністю норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач ОСОБА_2 хоч і придбала спірне майно у шлюбі з відповідачем, проте виключно за кошти, надані їй матір»ю, яка працює за кордоном.

Крім цього, договір купівлі-продажу не породжує для відповідача ОСОБА_4 правових наслідків у вигляді виникнення у нього права власності на майно, оскільки у відповідній угоді останній діяв як представник продавця, однак представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Зазначає, що факт надання коштів ОСОБА_11 на придбання будинку і земельної ділянки ОСОБА_2 підтвердили свідки, покази яких не спростовані та збігаються з показами позивача ОСОБА_2, допитаної як свідка.

Також покликається на те, що іншого джерела доходу ніж кошти, які надавала мати, позивач ОСОБА_2 не мала.

Звертає увагу, що своєї згоди на укладення правочину відповідач ОСОБА_4 не надавав, відтак цей правочин не породжує для нього правових наслідків.

Вважає, що відповідач без законних підстав проживає у недобудованому будинку розташованому на АДРЕСА_1, оскільки на думку апелянта, незавершений будівництвом спірний будинок не може бути житлом в розумінні закону.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог районний суд виходив з того, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції прийшов висновку, що доказів, які спростовували б факт придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не навела, як і доказів того, що це майно було придбане виключно за її особисті кошти, які були їй подаровані.

При цьому, усіма дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що спірне майно придбано за кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період перебування останніх в зареєстрованому шлюбі, тому вказане спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 є співвласником спірного майна і має на нього рівні права, як і ОСОБА_2, позов останньої суд вважав безпідставним.

Також, суд не взяв до уваги твердження представника позивача за первісним позовом про те, що укладений ОСОБА_4 договір, в якому він був представником продавця ОСОБА_12, не породжує для нього, як представника продавця, ніяких правових наслідків.

Судом встановлено, що 31.08.1996 року Красненською селищною радою зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_2».

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 23 листопада 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, у цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2016 року.

Від подружнього життя сторони по справі мають двох дітей, сина ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, видане Красненською селищною радою 12.04.2000 року, актовий запис № 12) та доньку ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4, видане виконавчим комітетом Красненської селищної ради 21.11.2012 року, актовий запис № 69).

Під час перебування у шлюбі, згідно із договором купівлі-продажу від 21.11.2005 року, позивач ОСОБА_2 придбала незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1052 га по АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу, вартість незавершеного житлового будинку становила 16367 гривень, а вартість земельної ділянки - 10157 гривень.

Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. (а.с. 5).

Від імені продавця ОСОБА_12 під учас укладення договору купівлі-продажу діяв ОСОБА_4

Після реєстрації права власності на придбану земельну ділянку ОСОБА_2 отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий Красненською селищною радою Буського району Львівської області 17.04.2006 року (а.с. 7).

Право власності на будинковолодіння на час розгляду справи не зареєстровано.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_2, покликаючись на законодавство, яке регулює питання права власності за ЦК України зазначала, що незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 не може бути житлом, відтак проживання відповідача у такому помешканні є незаконним, тому просила припинити дію, яка порушує право позивача внаслідок незаконного проживання відповідача у приміщенні, шляхом виселення відповідача без надання йому іншого приміщення.

В свою чергу, звертаючись із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 просив визнати незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 об»єктами права спільної сумісної власності подружжя та поділити такі кожному по 1/2 ідеальній частині вказаного майна.

Заперечуючи проти зазначених вимог ОСОБА_2 стверджувала, що кошти на придбання будинку та земельної ділянки подарувані її матір»ю ОСОБА_11, яка працює за кордоном, тому таке майно є виключно її власністю.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

В свою чергу, згідно правової позиції висловленої у постанові ВС України України від 25.11.2015року по справі № 6-2333цс15 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ст.ст. 12, 76, 77 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_2 просила суд про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які повинні були підтвердити факт придбання спірного майна за кошти подаровані позивачці її матір»ю.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновокм місцевого суду про те, що покази зазнаених свідків цього факту не довели.

Зокрема, як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомили, що назвати дати, коли гроші висилались (передавались) вони не можуть, проте з їх показів слідує, що кошти передавались коли спірний будинок вже був придбаний, оскільки мати ОСОБА_2 розповідала, що дочка будує хату і гроші йдуть на будівництво.

Надаючи пояснення відповідач ОСОБА_4 зазначив, що у 2005 році він, маючи намір придбати спірний житловий будинок та земельну ділянку, домовився про придбання незавершеного будівництвом будинку із ОСОБА_12. Остання їхала за кордон і, так як особисто не встигала укласти договір купівлі-продажу, після отримання за будинок та землю грошей, доручила представляти її інтереси йому. Після придбання спірного майна у 2005 році вклав ще багато коштів, сил та часу на добудову житлового будинку, поки не вселився туди із ОСОБА_2 та дітьми у 2011 році. Такі пояснення позивача узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18.

Колегія суддів звертає увагу, що факт офіційного працевлаштування ОСОБА_4 в період 2000-2016 р.р. підтверджується довідками про доходи та Індивідуальним відомостями про застраховану особу ОСОБА_4 в період 2000-2016 р.р. (а.с. 43,44).

Таким чином, в судовому засіданні на підставі досліджених доказів, що були подані сторонами, встановлено не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя та їх спільна праця.

Належних доказів, які спростовували б факт придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, як і доказів того, що це майно було придбане виключно за її особисті кошти, які були їй подаровані мамою, зокрема договору дарування, позивач не надала, відсутні відомості про це і в договорі купівлі-продажу від 21.11.2005 року.

Тобто, усіма дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що спірне майно придбано за кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі. Відтак, вказане спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках, договір купівлі-продажу спірного майна ніким не у встановленому порядку оспорювався, тобто майно набуте правомірно та законно.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не прийнятий до експлуатації і право власності на нього не оформлене, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

В свою чергу, з аналізу норм ст. ст. 356 ч. 1, 358, 364, 380, 382 ЦК України слідує, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року (з наступними змінами) у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин справи може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учасникові спільної власності, частка якого зменшилася.

Наведені норми закону та роз'яснення надані у постанові Пленуму Верховного Суду України дають підстави для висновку про те, що визначення часток у праві спільної сумісної власності та виділ таких (часток) є двома різними способами захисту оспорюваних (порушених) прав, які тягнуть за собою відмінні правові наслідки.

При цьому, для виділення відповідних часток в натурі не проводилась жодна судова будівельно-технічна експертиза, в контексті з»ясування технічної можливості реального поділу будинку.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що при розгляді даного спору суд першої інстанції обґрунтовано визнавши незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, безпідставно ухвалив рішення про виділення сторонам по справі по 1/2 ідеальній частині вказаного майна, відтак у вказаній частині рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача з незавершеного будівництвом будинку без надання іншого приміщення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідач ОСОБА_4 пояснює, що як і під час шлюбу так і після його розірвання, він разом із позивачем ОСОБА_2 та спільними дітьми проживає в будинку по АДРЕСА_1, при цьому вселився у будинок зі згоди ОСОБА_2, що остання визнала в судовому засіданні.

В свою чергу, доводи апелянти, які стосуються того, що відповідач ОСОБА_4 без законних підстав проживає у недобудованому будинку, оскільки незавершений будівництвом спірний будинок не може бути житлом в розумінні закону, є суперечливими, оскільки відповідно до роз»яснень, які наведені у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов'язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

При цьому, чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»,, заява № 58255/00).

Крім цього, як поняття «житла» та «майна» в розумінні статті 8 Конвенції можуть значною мірою збігатися, існування «житла» не поширюється на існування права на нерухоме майно або на його частину (рішення у справі Сругію проти Румунії, § 63).

На переконання колегії суддів, займана відповідачем площа у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 є житлом ОСОБА_4 у розумінні ст. 8 Конвенції, оскільки незважаючи на те, що будинок облаштований ними як житло з порушенням національного законодавства, сторони визнали, що цей незавершений будівництвом спірний будинокпристосований для постійного проживання людей, використовується ними як постійне місце проживання з 2011 року.

Також, колегія суддів враховує те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним незавершеним будівництвом та виселений з нього, оскільки як зазначено вище, спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в тому числі відповідача ОСОБА_4, відтак останньому належить право користування таким об»єктом.

Таким чином, вимоги первісного позову про виселення ОСОБА_4 із будинковолодіння, що знаходиться на АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 25 квітня 2017 року в частині поділу належних ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки площею 0.1052 га, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_2 кожному по 1/2 ідеальній частині вказаного майна - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 січня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк