Провадження № 22-ц/772/1460/2018
Головуючий у суді першої інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 липня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О.С., повний текст якого складено 07.05.2018 року,

в справі №127/13988/17

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до ОСОБА_4 (відповідач)

про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно, -

встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в міський суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно, в обґрунтування якого посилалася на те, що в березні 2014 року вона познайомилась із ОСОБА_4, а згодом вони почали підтримувати близькі стосунки, вирішили жити разом і будувати сім`ю.

Так як вона проживала в м. Києві у власній квартирі, а відповідач в м. Вінниці в прибудові до гаража, в червні 2014 року ОСОБА_4 переїхав до неї в м. Київ та прописався у її квартирі.

З березня 2015 року вони винаймали кімнату в с. Агрономічному Вінницького району, де жили разом як подружжя, мали спільний бюджет, спільні обов`язки, вели спільно господарство, створювали сімейний затишок.

З метою придбання житла для сім`ї вона 01.10.2015 року продала свій гараж в м. Києві за 147970 грн. (еквівалент 6905 доларів США) і 07.10.2015 року за спільні кошти, а також за кошти, отримані від продажу гаража, придбали квартиру за адресою АДРЕСА_1, зареєструвавши право власності за ОСОБА_4

У квартирі вони разом робили ремонт, купили меблі, а з літа 2016 року ОСОБА_4 почав постійно проживати в квартирі. Вона ж постійно приїздила до нього, але переважно знаходилась в м. Києві, оскільки виховувала трьох своїх дітей, а також завершувала всі свої справи, готуючись до переїзду в м. Вінницю.

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 почав уникати зустрічей, не впускав її до квартири, зібрав її речі і згодом вона дізналась, що він проживає у їх спільній квартирі з іншою жінкою та дитиною.

Оскільки в період з березня 2014 року до жовтня 2016 року вона з ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних стосунках, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки як дружини і чоловіка, вели спільне господарство, вважає, що відповідно до ст. 74 СК України ? частка у квартирі, яку вони придбали, є їх спільним майном. Інша ? частка є її особистою власністю, оскільки придбана за її особисті кошти, отримані від продажу гаража, в сумі 147970 грн.

А тому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в період з березня 2014 року до жовтня 2016 року; визнати за нею право особистої власності на ? частку квартири АДРЕСА_1; визнати ? частку зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4; визнати за нею право спільної часткової власності на ? частку квартири; визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на ? частку зазначеної квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просила скасувати рішення і прийняти нове про задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно відкинув надані нею докази щодо вкладення власних грошей у придбання спірної квартири, якими на думку апелянта є договір купівлі-продажу гаража від 01.10.2015 року.

Крім того, вважає, що судом не надано належної оцінки сукупності фактів, які свідчать про її спільне проживання з відповідачем як подружжя, якими є реєстрація останнього у її квартирі, наявність великої кількості речей ОСОБА_4 та його документів, спільні подорожі по країні та за її межами, знайомство із батьками, вкладення її власних грошей у ремонт спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_4 відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не подавав.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 і її представник - адвокат ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, повідомлений про дату, час і місце судового засідання за останньою відомою суду адресою, до суду не з'явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заява відповідача ОСОБА_4 про відкладення апеляційного розгляду справи в зв'язку з його перебуванням за межами України і не має можливості з'явитись в судове засіданні до задоволення не підлягає, так як поважність причин неявки в судове засідання не підтверджена документально.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 познайомилися в березні 2014 року.

Копією паспорта громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 підтверджено, що 04.07.2014 року зареєстровано його розірвання шлюбу із ОСОБА_6, що мало місце в 2007 році (т. 1, а.с. 52), з 28.02.2015 по 25.04.2017 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 (в квартирі позивача), з 25.04.2017 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 43).

Відповідно до договору про пайову участь у будівництві від 10.06.2013 року, укладеного між забудовником ОСОБА_7 та ОСОБА_4, відповідач на пайових умовах прийняв участь у будівництві двокімнатної квартири в будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 70).

При цьому за умовами договору попередня базова вартість квартири складала 3000 грн. за 1 кв. м., а загальна вартість об'єкта пайового будівництва - 198300 грн., які ОСОБА_4 передав забудовнику ОСОБА_7 цього ж дня, про що останній надав письмову розписку (т. 1, а.с. 68-69).

Із оглянутої в судовому засіданні судом першої інстанції копії реєстраційної справи, заведеної до квартири АДРЕСА_1, було встановлено, що технічний паспорт на дану квартиру виданий на ім`я замовника ОСОБА_7 12.06.2014 року. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована в інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 23.06.2014 року.

Згідно із довідкою від 05.10.2015 року квартира АДРЕСА_1, загальною площею 66,10 кв. м., житловою площею 30,70 кв. м., вартістю 198300 грн., була закріплена за ОСОБА_4 Об`єкт пайового будівництва профінансовано самостійно в повному обсязі, заборгованості немає. Довідка видана для подальшого оформлення права власності на об`єкт пайового будівництва.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,1 кв. м., житловою площею 30,7 кв. м., видано 07.10.2015 року на ім`я ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1). Право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4 було зареєстровано 07.10.2015 року.

Рішенням Вінницької міської ради від 29.04.2016 року №246 вулицю ІНФОРМАЦІЯ_5 сільської ради перейменовано на ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а.с. 17-18).

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного Кодексу України.

За приписами частини 2 статті 3 СК, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до статі 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з вимогами 76-80 ЦПУ України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів та показання свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що були одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми - докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_3 зазначала, що з березня 2014 року до жовтня 2016 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_4 і проживала із ним однією сім`єю, а квартира придбана за їх спільні кошти, а також за особисті кошти ОСОБА_3, отримані від продажу гаража.

Проте, позивач не надала суду першої інстанції докази, що в період цього часу (з березня 2014 року по жовтень 2016 року) вона не перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі.

Згідно з частинами 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справ за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Разом з цим, частиною 3 статті 367 цього Кодексу визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

А тому додана до апеляційної скарги копія рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09.04.2014 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, платіжні документи про сплату комунальних платежів, видаткові накладні і чеки, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як доказ, оскільки підстави, на які апелянт посилається щодо їх неподання до суду першої інстанції - передача їх адвокатові, який не вважав за необхідне надати їх суду, не є винятковими обставинами, в розумінні частини 3 статті 367 ЦПК України.

Позивач особисто брала участь в судових засіданнях суду першої інстанції, що підтверджується журналами судових засідань, де їй роз'яснювалися її процесуальні права і обов'язки, зокрема, обов'язок подання доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, і вона подавала ті докази, які вважала за необхідне подати, в тому числі не через представника, а разом з особистими письмовими поясненнями обставин справи (т. 1, а.с. 206-235).

В свою чергу ОСОБА_4 в період, який просить позивач встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки підтримував близькі стосунки з іншими жінками, що підтверджується показами свідків, а також матеріалами справи.

Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 є батьком сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, матір`ю якого є ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 74), а відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 він є батьком доньки ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, матір`ю якої є ОСОБА_14 (т. 1, а.с. 73).

Законом не встановлено спеціальних вимог щодо засобів доказування обставин фактичних шлюбних відносин, а відтак зазначені обставини можуть підтверджуватися будь-якими передбаченими частиною 2 статті 76 ЦПК України засобами доказування, в тому числі і показами свідків, письмовими доказами тощо.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки - знайомі ОСОБА_3 - ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_16 не підтвердили, що сторони проживали разом тривалий час однією сім`єю за однією адресою, а навпаки вказали, що ОСОБА_3 знаходилась в м. Києві, працювала, виховувала трьох дітей, які потребували догляду, а відповідач перебував в м. Вінниці і приїжджав в м. Київ на декілька днів, або ОСОБА_3 приїздила до відповідача в м. Вінницю.

Свідки викликані за клопотанням відповідача - ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 також підтвердили, що ОСОБА_4 в період з 2014 року до 2016 року не мав стабільних, тривалих стосунків з ОСОБА_3, притаманних сім`ї, проживав за різними адресами, в тому числі в прибудові до гаража та в орендованій квартирі в с. Агрономічному.

Отже відмовляючи в задоволенні позову щодо встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позивачем своїх вимог, а часті зустрічі, спільний відпочинок, користування автомобілем позивача і поїздки по Україні та за кордон, в підтвердження чого позивач надала фотокартки, не є достатніми підставами вважати, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 складали сім`ю в розумінні статті 3 СК України.

Крім того, судом також вірно враховано, що формальна реєстрація місця проживання відповідача в квартирі позивача за адресою АДРЕСА_2 в період з 28.02.2015 року до 25.04.2017 року сама по собі достовірно не підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_4 за цією адресою і наявність сімейних стосунків із ОСОБА_3

За твердженням самої позивачки ОСОБА_4 в цей час шукав роботу, вони разом склали з цією метою його резюме, але не знайшовши роботу впродовж певного часу, він повернувся в м. Вінницю і вже вона час від часу їздила до нього.

Відтак, факт спільного проживання, наявність спільного бюджету і спільних коштів для придбання квартири не підтвердився в судовому засіданні, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що для визнання майна спільною сумісною власністю необхідно довести не лише факт спільного проживання, але і довести факт спільного придбання майна та наявності коштів у сторін, джерел їх походження.

Позивач ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна - квартири АДРЕСА_1 за власні кошти, а також за кошти, здобуті внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю із ОСОБА_4

Так, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 07.10.2015 року ОСОБА_4 є одноособовим власником нерухомого майна. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 25125109 від 07.10.2015 року.

Згідно матеріалів реєстраційної справи квартира набута відповідачем у власність в зв`язку з участю в пайовому будівництві на підставі договору від 10.06.2013 року. 05.10.2015 року забудовником видана довідка про сплату вартості об`єкта пайового будівництва і право на набуття у власність квартири.

Придбання квартири частково за власні кошти позивач також не довела.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01.10.2015 року ОСОБА_3 продала гаражний бокс НОМЕР_5, блок И, загальною площею 20,10 кв. м. в підземному гаражі, що за адресою: АДРЕСА_3. за ринковою вартістю 147970 грн., згідно звіту експерта від 29.09.2015 року. Крім іншого, в договорі зазначено, що цей договір укладено за згодою колишнього чоловіка продавця - ОСОБА_10

Згідно висновку спеціаліста ОСОБА_21 станом на 29.06.2017 року орієнтована ринкова (оціночна) вартість двокімнатної квартири, загальною площею 66,1 кв. м. на другому поверсі цегляного будинку в АДРЕСА_1 станом на 29.06.2017 року складає (заокруглено) 364 000 грн.

Разом з тим, позивач не надала належних і достовірних доказів того, що отримані від продажу гаража власні кошти вона вклала в будівництво і придбання спірної квартири. В матеріалах справи відсутні чеки, квитанції про сплату пайового внеску, розписки тощо, які могли б підтвердити даний факт.

А представлену позивачем роздруківку переписки в месенджері «Viber» з особою ім`я «ОСОБА_4», у якій він визнавав свій обов`язок повернути борг за квартиру, судом першої інстанції вірно відкинута як неналежний доказ, оскільки це лише вибіркова частина переписки, без конкретизації певних фактів, суми зобов`язання, об`єктів нерухомості, про які йде мова тощо.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що вся договірна ціна квартири - 198300 грн. була сплачена ОСОБА_4 в 2013 році під час укладення договору про пайову участь в будівництві.

Отже, судом першої інстанції розглянуто справу з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, тобто за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (стаття 13 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді:/підпис/ Міхасішин І.В.
/підпис/ Медвецький С.К.

Повний текст постанови складено 24.07.2018 року

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.