Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/219/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В.І.
Категорія 45 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №278/219/14 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, знесення будівель та споруд, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2014 року, ухвалене під головуванням судді Мокрецького В.І. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, знесення будівель та споруд. В обґрунтування позову посилались на те, що 14 жовтня 2011 року позивачі купили земельну ділянку площею 2103 кв.м по АДРЕСА_1. У жовтні 2013 року державний інспектор сільського господарства Житомирської області склав акт обстеження земельної ділянки, згідно якого відповідач самовільно зайняла частину належної позивачам земельної ділянки площею 70 кв.м, на якій перебувають самочинно збудовані капітальна та дерев'яна будівлі відповідача. Враховуючи вищевикладене, просили зобов'язати ОСОБА_3 повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 70 кв.м та за власний рахунок знести будівлі і споруди, що знаходяться на вказаній земельній ділянці.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2014 року відмовлено ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні позову про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 07 березня 2014 року виправлено описку в рішенні Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2014 року вказавши в резолютивній частині вірно по батькові позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_1.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 березня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції та невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги докази на підтвердження позовних вимог, а саме: висновок Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, доданий до висновку план, та акт обстеження земельної ділянки. Суд першої інстанції не роз'яснив про можливість або необхідність проведення землевпорядної експертизи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, ОСОБА_2, а також витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року, останні у рівних частинах є власниками земельної ділянки, площею 0,2103 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована по АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

За змістом статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із статтею 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,2197 га, які розташовані по АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21199957 від 09 грудня 2008 року. Із змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2008 року вбачається, що право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_3 після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. У свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що до будинку належить: літня кухня «Б», сарай «В», уборна «К», огорожа №1-2. Зазначене свідоцтво про право на спадщину є чинним.

З копії технічного паспорту, виготовленого 28.08.1990 Житомирським обласним державним підприємством по технічній інвентаризації вбачається, що власником житлового будинку по АДРЕСА_2, до якого належить: літня кухня «Б», сарай «В», уборна «К», огорожа №1-2 є ОСОБА_5

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10.07.2008 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 за ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнаючи право власності за ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_2 згідно записів в погосподарській книзі №3 Тетерівської сільської ради Житомирського району рахується за ОСОБА_5

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади ( публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно довідки розрахунку від 26.08.2008 та витягу з реєстрації прав власності на нерухоме майно від 10.09.2008, домоволодіння по АДРЕСА_2 складається з житлового будинку «А», літньої кухні «Б», сараю «В», уборни «К», огорожі №1-2.

Зазначені обставини підтверджують, той факт, що спірні приміщення літня кухня, сарай вже були побудовані на час смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та в порядку спадкування право власності на них перейшло до ОСОБА_3

Встановивши, що ОСОБА_3 успадкувала житловий будинок, літню кухню «Б», сарай «В», уборну «К», огорожу №1-2 після смерті чоловіка в 2008 році, тобто право власності на спірні будівлі у відповідача виникло до набуття позивачами земельної ділянки у власність, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи позивачів про те, що літня кухня, сарай побудовані ОСОБА_3 в 2008 році спростовуються копією технічного паспорта від 27 серпня 1990 року.

Апеляційний суд відхиляє висновок судової земельно-технічної експертизи №611/14-25 від 27 листопада 2014 року за яким господарські споруди ОСОБА_3 (літня кухня, сарай) площею 0,0065 га або 65 кв.м (точки 1-2-3-4-5-6-7-8-9-1) фактично розташовані на належній ОСОБА_1 і ОСОБА_2 земельній ділянці по АДРЕСА_1, оскільки висновок експерта оцінюється судом разом з усіма доказами та обставинами й не має для суду наперед встановленого значення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 15 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді