Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 373/908/16-ц

провадження № 61 - 750 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Український банк реконструкції та розвитку»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року у складі судді Керекези Я. І. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у складі суддів Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника та штрафних санкції.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року стягнуто з ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з 6 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року в розмірі 10 402 грн 32 коп., проте, оскільки фактично вказане рішення виконано відповідачем 16 лютого 2016 року, він звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати за період з березня 2013 року по 16 лютого 2016 року у розмірі 713 170 грн 91 коп..

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 пропустив тримісячний строк для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, перебіг якого розпочався з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

13 січня 2017 року представник ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано до спірних правовідносин статті 117 та 233 КЗпП України. Представник позивача вважає, що у відповідності до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а положення частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Представник ОСОБА_4 указує, що в аспекті надання офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України у системному зв'язку зі змістом 1, 12 Закону України «Про оплату праці», Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8/рп/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Також представник позивача посилався на те, що судами не взято до уваги наведені ОСОБА_4 причини пропуску трьохмісячного строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки ним з метою належного захисту своїх прав було укладено договір на надання правової допомоги, проте у зв'язку з перебуванням його представника у службовому відрядженні, це завадило йому вчасно подати дану позовну заяву.

Крім того, представник ОСОБА_4 вказує, що суди перш ніж застосувати наслідки спливу позовної давності у даній справі, повинні були з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено права чи інтереси позивача, за захистом яких звернувся до суду позивач (стаття 267 ЦК України (чинна на момент розгляду справи), але в порушення даної норми судами не розглянуто позовні вимоги по суті.

17 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

5 квітня 2017 року до суду надійшли заперечення ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких представник банку просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, а касаційну скаргу відхили. Вказує, що судами правильно встановлено фактичні обставини справи та оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника та штрафних санкції, призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 грудня 2017 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень та задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року стягнуто з ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з 6 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року в розмірі 10 402 грн 32 коп. без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

16 лютого 2016 року відповідно до платіжного доручення №1442 банк перерахував на рахунок ОСОБА_4 заборгованість за вказаним рішенням суду у розмірі 10 402 грн 32 коп.

Отже, рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року виконано в повному обсязі, проведено повний розрахунок із ОСОБА_4 16 лютого 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Встановлені судами обставини у даній справі дають підстави для висновку, що в порушення статті 116 КЗпП України розрахунок з ОСОБА_4 здійснено не у день його звільнення.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд першої інстанції та апеляційний суд дійшли правильного висновку про те, щодля звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Оскільки фактично відповідач розрахувався з позивачем 16 лютого 2016 року, а з даним позовом ОСОБА_4 звернувся 6 червня 2016 року, то відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Мотиви касаційної скарги щодо того, що до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої статті 233 КЗпП України та посилання з приводу цього на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, є безпідставними, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - грошової суми, яка не є заробітною платою за виконану роботу, а є мірою відповідальності роботодавця за порушення строку її виплати.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач з поважних причин пропустив тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що договір про надання правової допомоги між позивачем та його представником було укладено 1 березня 2016 року, і що представник перебував у відрядженні з 10 травня по 23 травня 2016 року. Правильним є висновок суду першої інстанції що зазначені обставини не дають підстав для висновку про поважність причин пропуску встановленого законом строку.

Відповідно до статті 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку, визначеного законом для звернення ОСОБА_4 до суду із вищезазначеним позовом, а тому підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

При пропуску без поважних причин тримісячного строку звернення до суду у позові може бути відмовлено з цих підстав, необхідності у з'ясуванні інших обставин справи за таких обставин, немає. У зв'язку з наведеним доводи касаційної скарги про те, що суд не з'ясував обставини справи, не заслуговують на увагу.

Враховуючи наведене доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Крат

В.П. Курило

В. М. Коротун