Справа №487/2480/17 16.08.2018
Провадження №22-ц/784/1325/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 487/2480/17

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Локтіонової О.В.,

із секретарем - Андрієнко Л.Д.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

про

розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г. 27 червня 2018 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

у с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що з 24 липня 2009 року він перебуває у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу з ОСОБА_2 вони мають малолітнього сина , ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З березня 2016 року сторони припинили спільне проживання через відсутність взаєморозуміння та постійні конфлікти. Неодноразові спроби примирення не мали успіху. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим.

Позивач зазначав, що після припинення шлюбних відносин малолітній син ОСОБА_4, переважно проживає разом з ним. До цього часу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач не згоден на проживання сина разом з відповідачкою, оскільки остання не має власного житла, хоча зареєстрована за адресою батьків, але фактично проживає на зйомних квартирах.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 і визначити місце проживання сина з ним.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 липня 2009 року міським відділом реєстрації актів громадського стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 486 - розірвано. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька- ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3. Розподілені судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині визначення місця проживання дитини. ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині визначення місця проживання сина.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначав, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм законодавства та з урахуванням інтересів дитини, за такого, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З березня 2016 року сторони припинили подружні стосунки та з цього часу проживають окремо, малолітній син залишився проживати разом з матір'ю. Проте батько, за погодженням з матір'ю, забирає дитину та досить часто проводить з ним час.

За рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1700 грн. щомісячно.

З матеріалів справи також вбачається, що мати - ОСОБА_2 винаймає житло за адресою: АДРЕСА_1, де створені належні умови для проживання. Проте, згідно акту обстеження умов проживання (а.с.148), за цією адресою проживає й інша сім'я: ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6, які не перебувають в родинних відносинах з сім'єю ОСОБА_2.

У власності ОСОБА_2 має 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, в якій мешкають її батьки.

Відповідач працює продавцем непродовольчих товарів. За місцем роботи характеризується позитивно.

Батько дитини - ОСОБА_1 мешкає по АДРЕСА_3 в двоповерховому будинку з належними побутовими умовами, про що свідчать надані останнім фотографії (а.с.101, 104-109). В будинку є дитяча кімната, яка облаштована меблями, комп'ютером та іграшками, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с. 139) .

ОСОБА_1 працює приватним підприємцем (а.с.10-11), характеризується позитивно (а.с. 137).

Отже, з викладеного слідує, що обидві сторони відповідально, на свій розсуд, ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, та належні умови для забезпечення малолітньої дитини.

Проте, згідно проведеного соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (а.с.184), стосунки ОСОБА_3 з матір'ю є недовірливими, емоційно болючими та напруженими. Дитина відчуває з її боку постійне незадоволення ним, недостатньо любові, піклування. Хлопчик приговорює, що мати часто сердита на нього, карає та б'є його. Але ОСОБА_3 має прив'язаність до матері, хоче бачити її та відчувати її любов.

Відношення ОСОБА_3 до батька ОСОБА_1 є доброзичливим, неконфліктним, довірливим, оскільки дитина отримує достатньо уваги з його боку, любові, піклування. ОСОБА_4 вважає його доброю, хорошою людиною, поважає його, почувається з ним комфортно, надійно, відчуває з його боку розуміння та підтримку і хоче завжди бути з ним поруч.

Отже, з зазначеного вбачається, що дитині імпонує як ставлення батька до нього так і умови проживання, в яких він виріс з моменту народження.

В той же час, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради в своєму висновку про визначення місця проживання дитини (а.с. 146-147) зазначив, що виходячи з принципу 6 Декларації прав дитини, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучення з матір'ю. Виняткових обставин, які б свідчили про те, що місце проживання дитини разом з матір'ю буде суперечити інтересам дитини, матеріали справи не містять. За такого, орган опіки та піклування вважав доцільним визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю - ОСОБА_2

Проте, такий висновок не можна вважати достатньо обґрунтованим і суд вірно з ним не погодився з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно виходив з того, що визначення місця проживання дитини з батьком, відповідатиме інтересам дитини, його прихильності до батька, забезпеченню його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Посилання відповідача на відсутність доказів про наявність у будинку позивача облаштованої кімнати для проживання дитини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини підтверджуються, як актом обстеження умов проживання (а.с. 139), так і фотографіями з будинку позивача (а.с.101, 104-109).

Щодо наданих ОСОБА_2 доказів про її умови проживання, наявності в неї постійного місця роботи та регулярного доходу, то ці обставини також були досліджені судом, їм була на дана належна правова оцінка з урахуванням інтересів дитини.

Доводи відповідача про те, що судом не була з'ясована думка дитини, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки у суді першої інстанції такого клопотання сторони не заявляли.

Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо визначення її місця проживання. Проте, за загальним правилом та відповідно до аналогії закону такою дитиною може бути 14-річна дитина. Крім того, думка дитини була з'ясована працівниками Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, що відображено у відповідному висновку (а.с.140).

Посилання ОСОБА_2 на те, що соціально-психологічний висновок Миколаївського міського центру соціальних служб був долучений до матеріалів справи з порушенням норм процесуального права, а саме лише у судових дебатах, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки копія зазначеного висновку долучена позивачем до матеріалів цивільної справи одночасно з його відповіддю на заперечення відповідача (а.с.140), до призначення підготовчого судового засідання.

Щодо неврахування судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, то відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки та піклування в своєму висновку виходив лише з принципу ст. 6 Декларації прав дитини, про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучення з матір'ю. Проте, інтереси дитини, як цього вимагають положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, враховані належним чином не були.

Відсутність доказів щодо наявності виключних обставин, які б могли розлучити дитину з матір'ю, не можуть бути безумовною підставою для залишення дитини разом із матір'ю, якщо це не відповідатиме інтересам дитини, забезпеченню його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення складено 21 серпня 2018 року