Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 607/17426/15-ц

провадження № 61-1494 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Курило В. П., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне агентство автомобільних доріг України,

третя особа - Служба автомобільних доріг України у Львівській області

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Державного агентства автомобільних доріг України на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року у складі суддів: Ходоровського М.В., Фащевської Н. Є.,Щавурської Н. Б.,

В С Т А Н О В И В :

3 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 607/17426/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 607/17426/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

4 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду з позовною заявою до Державного агентства автомобільних доріг України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади начальника Служби автомобільних доріг у Львівській області у зв'язку з грубим порушенням трудових обов'язків та визнання незаконним і скасування наказу про внесення змін до наказу про заміну дати звільнення на слова «наступного робочого дня після закриття листка непрацездатності».

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював з квітня 2014 року на посаді начальника служби автомобільних доріг України у Львівській області, однак в жовтні 2015 керівник Державного агентства автомобільних доріг України видав оспорюванні накази про його звільнення з посади за п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважає, що ці накази видано з грубим порушенням законодавства, оскільки законних підстав недовіряти йому в роботодавця не було і звільнили його за дії, які не становили порушень згідно діючого на час вчинення законодавства, підстави звільнення в наказі не конкретизовано. І взагалі жодних порушень позивач не вчиняв.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року у позові відмовлено. Рішення мотивоване тим, що позивач будучи, в силу п.4.2. Положення про Службу автомобільних доріг у Львівській області, персонально відповідальним за ефективне та цільове використання коштів, що надходять на фінансування дорожнього господарства згідно з законодавством, та виконання покладених на службу завдань, самовільно, без затвердження Укравтодором відповідного фінансового плану, без прийняття місцевими органами виконавчої влади та місцевого самоврядування відповідних рішень розпочав поточний середній ремонт автомобільних доріг М-11 Львів- Шегині, км 28+400км 30+200 та Н-17 Львів - Радехів - Луцьк, км 34+250 -км 44+000, правий проїзд км 45+178-км 46+107, лівий проїзд км 45+178-км 45+328, та призупинив і не організував завершення ремонту автомобільної дороги Н-09 Мукачеве -Рахів- Богородчани - Івано - Франківськ - Рогатин-Бібрка-Львів протяжністю 22, 3 км на загальну суму 200 млн. гривень, хоча ці кошти були передбачені виробничим планом Служби автомобільних доріг у Львівській області на поточний 2015 рік.

Тому з урахуванням факту допущення позивачем грубого порушення трудових обов'язків, а також з урахуванням ненадання позивачем особистих письмових пояснень за фактом виявлених порушень на вимогу Укравтодору, та поданням Львівської ОДА, суд першої інстанції вважав доведеним законність оспорюваних ОСОБА_1 наказів про його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

11 липня 2016 року рішенням апеляційного суду Тернопільської області рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного агентства автомобільних доріг України від 01 жовтня 2015 року № 317-К про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Служби автомобільних доріг у Львівській області та наказ Державного агентства автомобільних доріг України від 15 жовтня 2015 року № 335-К про внесення змін до наказу №317- К про заміну дати звільнення.

При цьому апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 не порушив приписів п. 5 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 726, а відтак не вчинив дій, які стали підставою для звільнення його з роботи.

26 серпня 2016 року Державне агентство автомобільних доріг України подало касаційну скаргу в якій просить рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована порушеннями з боку суду апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зокрема вказується, що позивач на власний розсуд, без затвердження Укравтодором фінансового плану, без прийняття місцевими органами виконавчої влади та місцевого самоврядування рішень - організував поточний ремонт доріг на загальну суму 200 млн. гривень. Також здійснив порушення п. 5 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 726, яке відповідно до висновків робочої групи Служби автомобільних доріг у Львівській області, визнано грубим.

Верховний Суд частково приймає аргументи викладені в касаційній скарзі з наступних мотивів.

Згідно пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

У постанові Верховного суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс16 вказано, що «вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його було вчинено та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення».

Суд першої інстанції врахував характер проступку ОСОБА_1, обставини, за яких його вчинено, та істотність наслідків порушення трудових обов'язків. Судом першої інстанції встановлено факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків. Це виразилося в тому, що ОСОБА_1 був персонально відповідальним за ефективне та цільове використання коштів, що надходять на фінансування дорожнього господарства згідно з законодавством, та виконання покладених на службу завдань, самовільно, без затвердження Укравтодором відповідного фінансового плану, без прийняття місцевими органами виконавчої влади та місцевого самоврядування відповідних рішень розпочав поточний середній ремонт автомобільних доріг М-11 Львів- Шегині, км 28+400км 30+200 та Н-17 Львів - Радехів - Луцьк, км 34+250 -км 44+000, правий проїзд км 45+178-км 46+107, лівий проїзд км 45+178-км 45+328).

Судом першої інстанції також встановлено причинний зв'язок між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками такого порушення. Оскільки внаслідок самовільного початку поточного ремонту відбулося призупинення і не завершення ремонту автомобільної дороги Н-09 Мукачеве -Рахів- Богородчани - Івано - Франківськ - Рогатин-Бібрка-Львів протяжністю 22, 3 км на загальну суму 200 млн. гривень, хоча ці кошти були передбачені виробничим планом Служби автомобільних доріг у Львівській області на поточний 2015 рік.

Судом першої інстанції враховано, що перебування позивача на досить високій посаді керівника служби автомобільних доріг обласного рівня, зумовлює достатньо високий в суспільстві публічний статус ОСОБА_1, що, відповідно, зобов'язує надзвичайно виважено та відповідально ставитися до виконання покладених обов'язків. Окрім цього встановлено, що у наказі Державного агентства автомобільних доріг України від 01.10.2015 року № 317- К є посилання на зміст підсумків засідання робочої групи з вивчення окремих питань роботи Служби автомобільних доріг у Львівській області та стану виконання трудових обов'язків начальником служби, оформлених протоколом від 01.10.2015 року, в якому чітко і зрозуміло викладені допущені позивачем порушення трудових обов'язків.

Тому колегія суддів не може погодитися із доводами суду апеляційної інстанції про те, що відповідач звільнення ОСОБА_1 з роботи пов'язував лише з організацією ним поточного ремонту автомобільної дороги Львів-Радехів-Луцьк Н-17 без прийняття рішення Львівською обласною радою щодо визначення САД у Львівській області розпорядником бюджетних коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України). У зв'язку з наведеним, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року скасувати, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року залишити в силі.

На підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного агентства автомобільних доріг України задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року скасувати.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2016 року залишити в силі.

Стягнути на користь Державного агентства автомобільних доріг України(код в ЄДР: 37641918; місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 9) з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1)1323 грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

,

В. П. Курило

В. І. Журавель

В. І. Крат