Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 0603/2-2342/11

провадження № 61-539 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С.,

Погрібного С.О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач -ОСОБА_3,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів: Жигановської О. С., Зарицької Г. В., Якухно О. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZRSWAN02000171, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 36 534,87 доларів США строком до 10 жовтня 2013 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені кредитним договором. Проте взятих за кредитним договором зобов'язань позичальник не виконав належним чином, у зв'язку з чим станом на 15 серпня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 15 948,70 доларів США.

Збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість, яка станом на 3 серпня 2015 року становить 37 828,85 доларів США, із яких: заборгованість за кредитом - 11 346,59 доларів США; заборгованість за відсотками - 10 787,91 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 15 694,35 доларів США.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позову не визнали та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що готівкових коштів через касу банку відповідач не отримував, кредитні кошти були перераховані банком за придбаний автомобіль у національній валюті, при цьому право на перерахування коштів на будь-які рахунки, а також право на отримання та конвертацію валюти у гривню відповідач позивачу не надавав. У січні 2009 року позивача було повідомлено про неможливість у подальшому виконувати зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим із метою погашення кредиту відповідач передав позивачу автомобіль, і, таким чином, борг було погашено. Крім того, вважають, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо про порушення зобов'язання з жовтня 2008 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 33 134,5 доларів США, що еквівалентно 700 021 грн 52 коп.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 5 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що 11 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ZRSWAN02000171, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 36 534,87 доларів США, строком до 10 жовтня 2013 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені кредитним договором.

Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти - щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.

Установлено, що факт виконання позивачем зобов'язань перед відповідачем та факт отримання останнім коштів за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року № ZRSWAN02000171 підтверджується долученими до справи копіями видаткових касових ордерів від 13 жовтня 2006 року про видачу відповідачу коштів за кредитним договором у сумі 26 025 доларів США та про перерахування банком коштів за придбаний відповідачем автомобіль у розмірі 131 454 грн 22 коп., випискою по касі банку за 13 жовтня 2006 року, а також рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 10 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору в частині валюти удаваним правочином, визнання кредитного договору укладеним у національній валюті - гривні, яким у задоволенні позову відмовлено.

Надані за вказаним кредитним договором кошти були перераховані банком на придбання автомобіля марки «HOVER CUV» та на сплату страхових внесків, що підтверджується рахунком-фактурою № СФ-0002813.

Установлено, що відповідач отримав указаний автомобіль, користувався ним та здійснював погашення кредиту до кінця 2008 року.

У зв'язку з неможливістю погашення кредиту внаслідок хвороби, 15 січня 2009 року відповідачем передано автомобіль представнику банку, що підтверджується актом передачі заставного майна.

За рахунок коштів, які надійшли від продажу автомобіля, в сумі 10 759,73 доларів США, 12 березня 2009 року була погашена лише частина заборгованості за кредитом, залишок якої станом на 13 березня 2009 року склав суму у розмірі 11 346,59 доларів США.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (частина друга статті 509 ЦК України).

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Враховуючи встановлені рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 10 грудня 2013 року обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними доводи відповідача стосовно того, що він кредитних коштів в іноземній валюті не отримував, фактично кредитний договір був укладений у гривні, але завуальований банком у доларовий кредит, зазначивши при цьому, що про намір відповідача одержати саме доларовий кредит свідчить його анкета-заява на ім'я банку, і вказаний доказ ним не спростований, а також за вказаний період із дня укладення оспорюваного договору відповідач виконував його, сплачуючи внески в рахунок погашення кредиту у валюті, що, як підставно вважав суд, свідчить про визнання ним дійсності цього договору.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що відповідачем перед банком заборгованість у повному обсязі погашена не була і станом на 03 серпня 2015 року заборгованість за кредитом становить 37 828,85 доларів США, із яких: заборгованість за кредитом - 11 346,59 доларів США; заборгованість за відсотками - 10 787,91 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 15 694,35 доларів США. При цьому суд належно оцінив те, що правильність проведення позивачем розрахунку заборгованності за кредитом відповідачем належними та допустимими доказами не спростована, будь-яких клопотань із цього приводу, зокрема і про проведення відповідної експертизи для спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не заявлено.

Разом із тим із посиланням на статтю 551 ЦК України суд дійшов висновку про зменшення розміру пені до 11 тис. доларів США.

Стосовно клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначив наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Виходячи зі змісту укладеного між сторонами договору, враховуючи часткове виконання відповідачем зобов'язань із погашення кредиту, що, як правильно вважав суд першої інстанції, свідчить про визнання ним свого боргу перед позивачем та переривання перебігу позовної давності з моменту передачі автомобіля, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду з цим позовом у межах строків позовної давності.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, на порушення вимог статей 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 є інвалідом І групи, то відповідно до змісту статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 4 384 грн 80 коп. підлягає компенсації ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, згідно з частиною шостою статті 141 та підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року скасувати, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2016 року залишити в силі.

Судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 4 384 грн 80 коп. компенсувати Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак