Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2018 року місто Василівка

Василівський районний суд Запорізької області

у складі головуючого судді Степаненко Ю.А.

при секретареві Шак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василівка цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про тлумачення заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його мати - ОСОБА_3, яка на день смерті проживала в АДРЕСА_1.

За життя, 14 листопада 2000 року, мати склала заповіт, який було посвідчено державним ютаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області 14 листопада 2000 року та зареєстровано в реєстрі за № 1 -1504.

У заповіті вказано, що мати заповіла йому належне їй право на земельну частку (пай), посвідчене Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1.

Після відкриття спадщини, він звернувся до нотаріальної контори з заявою про її прийняття за заповітом, але у видачі Свідоцтва про право на спадщину нотаріус йому відмовив, про що виніс відповідну Постанову від 6 квітня 2017 року за № 185/02-31.

Причиною відмови вказано наступне: після складання заповіту, на підставі розпорядження голови Василівської районної державної адміністрації від 26 червня 2003 року № 360, матері взамін Сертифікату на право на земельну частку (пай) була передана земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,22 гектара, розташована на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області, кадастровий номер НОМЕР_3, правовстановлюючим документом на яку є Державний акт на право прииватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 24 жовтня 2005 року.

З тексту постанови видно, що заповіт не може бути підставою для закликання його до спадкування, оскільки ОСОБА_3 за життя отримала Державний акт на земельну ділянку, яка являється окремим об'єктом нерухомого майна, має відповідні ознаки та немає нічого спільного з правом на земельну частку (пай).

Крім нього, спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 - є ОСОБА_2 Достягти з нею згоди щодо тлумачення заповіту не видалося можливим, тому, він змушений звернутись до суду за захистом свого права, як це передбачено актами цивільного законодавства.

З наданого на його запит Листа начальника відділу управління держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області від 06 липня 2017 року за № 31-8-0.223- 933/102-17, видно, що спадкодавиця ОСОБА_3 була членом КСП ім.Ватутіна, що розташовувалось на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області та після його розпаювання отримала право на земельну частку (пай) розміром 4,93 га в умовних кадастрових гектарах. На посвідчення цього права, згідно рішення Василівської РДА від 16 серпня 1996 року № 696, ОСОБА_3 був виданий Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 16 грудня 1996 року.

У подальшому, на підставі розпорядження голови Василівської районної державної адміністрації від 26 червня 2003 року № 360, матері взамін Сертифікату на право на земельну частку (пай) була передана земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,22 гектара, розташована на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області, кадастровий номер НОМЕР_4, правовстановлюючим документом на яку є Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 від 24 жовтня 2005 року.

Позивач просить суд :

- здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_3 від 14 листопада 2000 року, який було посвідчено державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області 14 листопада 2000 року, та зареєстровано в реєстрі за № 1-1504, встановивши, що ОСОБА_3 заповіла йому - ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,22 гектара, розташовану на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області, кадастровий номер НОМЕР_4, правовстановлюючим документом на яку є Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6 від 24 жовтня 2005 року.

В судове засідання позивач не з'явився, але його представник в особі адвоката Бондарєва О.Г. надав заяву, в якій просить суд розглядати справу у його відсутності та відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити.

В судове засідання відповідачка та її представник в особі ОСОБА_6 не з'явилися, але ОСОБА_6 до суду надала заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності та відсутності відповідачки.

Крім того, в матеріалах справи містяться письмові заперечення ОСОБА_6 на позов, в яких вона посилається на безпідставність позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що в заповіті відображено зміст останньої волі померлої (заповідачка заповіла право на земельну частку згідно сертифікату, а не право власності на земельну ділянку), враховуючи те, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті, враховуючи те, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту шляхом пошуку волі заповідача (ст. 213 ЦК України), а також і те, що після отримання державного акту заповідачка не скористатися встановленим ст. 1254 ЦКУ правом на внесення змін до заповіту чи то в силу незнання закону, чи по причині передумала заповідати земельну ділянку позивачу, тому, не має підстав тлумачити заповіт, як того просить позивач у даній справі.

Суд, оглянувши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення за відсутності вказаних учасників судового процесу.

Суд, оглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 - є сином ОСОБА_3, а ОСОБА_2 - онукою, що підтверджується поясненнями позивача, викладеними в позові, матеріалами спадкової справи, та не оспорюється сторонами.

Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

14 листопада 2000 року ОСОБА_3 склала заповіт, копія якого є в справі, який було посвідчено державним ютаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області 14 листопада 2000 року та зареєстровано в реєстрі за № 1 -1504, яким заповіла ОСОБА_1 - позивачеві,належний їй Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, виданий КСП ім..Ватутіна Василівського району Запорізької області 16.12.1996 року №696 Василівською райдержадміністрацією, зареєстрований в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай) 16.12.1996 року за №209.

З Листа начальника відділу у Василівському районі ГУДГК у Запорізькій області від 06 липня 2017 року, копія якого є в справі, вбачається, що ОСОБА_3 була членом КСП ім.Ватутіна, що розташовувалось на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області та після його розпаювання, отримала право на земельну частку (пай) розміром 4,93 умовних кадастрових гектарів в колективній власності на землю вищевказаного господарства.

На підставі даного Сертифікату, 24.10.2005 року, на підставі розпорядження голови Василівської районної державної адміністрації від 26 червня 2003 року № 360, ОСОБА_3 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7, на підставі якого, вона отримала у приватну власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,22 гектара, розташовану на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого є у справі.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, у зазначений день відкрилася спадщина після її смерті.

Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається, у тому числі, з вищевказаної земельної ділянки.

Після смерті ОСОБА_3, позивач та відповідачка у передбачений ст.1270 ЦК України строк та у передбаченому ст.ст.1268, 1269 ЦК України порядку, прийняли спадщину, що підтверджується спадковою справою, копія якої є в справі. Однак, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка є предметом даного спору, позивачеві було відмовлено, що підтверджується Постановою від 06 квітня 2017 року за № 185/02-31, копія якої є в справі.

Причиною відмови зазначено те, що після отримання Державного акту на право приватної власності на землю взамін Сертифікату на право на земельну частку (пай), спадкодавиця ОСОБА_3 не змінила, відповідно, текст заповіту.

На даний час позивач не має можливості у інший спосіб, крім судового, оформити своє право на спадкову земельну ділянку, тому, відповідно до ст..392 ЦК України, він звернувся до суду з даним позовом.

У відповідності до ч. 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, документом, що підтверджує право на земельну ділянку є Державний акт на право власності на землю.

При цьому, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка, які є спадкоємцями після смерті ОСОБА_3, не дійшли згоди щодо тлумачення вищевказаного заповіту.

Відповідно до ст.213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом статті 317 ЦК України, право розпоряджання майном - є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості та розумності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки, ОСОБА_3, фактично реалізовуючи свою волю на передачу у спадок належної їй земельної ділянки, заповідаючи позивачеві вищевказаний Сертифікат, мала метою забезпечити позивача після своєї смерті можливістю володіти належною їй земельною ділянко. При цьому, після оформлення права власності на земельну ділянку та отримавши вищевказаний Державний акт, вона цю земельну ділянку нікому більше не заповіла, заповіт не скасувала та не змінила. Це свідчить про те, що її справжня воля, як спадкодавця, була направлена на те, щоб позивач успадкував після її смерті не лише сертифікат, а й земельну ділянку, яку вона отримала у власність на підставі цього сертифікату.

Отже, право власності спадкодавця ОСОБА_3 на вищевказане спадкове майно знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до ст.ст.1217, 1222, 1223, 1234, 1268 ЦК України, спадкоємцем земельної ділянки, яка є предметом даного спору, після смерті ОСОБА_3, який належним чином та вчасно прийняв спадщину, не відмовився від її оформлення, є позивач.

Таким чином, заперечення позивачки проти позову суд вважає безпідставними та надуманими.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, ст.ст.213, 317, 328, 334, 386, 392, 1216- 1257, 1261, 1268-1285 ЦК України, ст.ст. ст.ст.10, 11, 12, 13, 258, 259, 263, 265, 273, ч.8 ст.294, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2, ІПННОМЕР_8) до ОСОБА_2 (зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3, ІПННОМЕР_9), про тлумачення заповіту,- задовольнити.

Здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_3 від 14 листопада 2000 року, який було посвідчено державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області 14 листопада 2000 року, та зареєстровано в реєстрі за № 1-1504, встановивши, що ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,22 гектара, розташовану на території Василівської міської ради Василівського району Запорізької області, яка належала їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7 від 24 жовтня 2005 року, виданого на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, виданого 16.12.1996 року Василівською райдержадміністрацією Запорізької області, зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай) 16.12.1996 року за №209.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його ) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Якщо буде подано апеляційну скаргу, рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського

районного суду

Запорізької області Степаненко Ю.А.