Справа № 316/951/17
Провадження № 2/316/45/18
"19" січня 2018 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:
головуючого судді: Капустинського М.В.,
за участю секретаря судового засідання: Терещенко О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Енергодар цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-
ОСОБА_1, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_2, звернувся до Енергодарського міського суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив на те, що з 07 жовтня 2000 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Від даного шлюбу у них народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя у подружжя не склалося та 11 серпня 2007 року їх шлюб було розірвано. 26 листопада 2008 року Енергодарським міським судом було винесено рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти у розмірі ? частини усіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 22.10.2008 року і до повноліття дитини. На підставі вищевказаного рішення суду відповідачкою було отримано виконавчий лист і направлено на примусове виконання до ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області. До теперішнього часу виконавчий лист знаходиться на виконанні та з позивача проводяться стягнення аліментів у розмірі ? частини його доходів. Після розлучення їх син залишився проживати разом з мамою - ОСОБА_3 Він, як батько, не заперечував проти цього та справно сплачував їй аліменти на утримання сина. Окрім того, хоча ОСОБА_1 і створив нову сім'ю, він постійно спілкувався з сином та підтримував з ним стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_4 сину ОСОБА_4 виповнилося 14 років. В грудні 2016 року ОСОБА_4 спочатку став натякати йому на те, що хоче мешкати разом з батьком, а згодом повністю перейшов мешкати до нього. Батько не нав'язував свою думку щодо цього та, поважаючи вибір сина, прийняв його. ОСОБА_4 наміру повертатися проживати до матері не має. Він спілкується з нею, але бажає проживати разом з батьком. З того часу, як син став проживати з батьком, щомісячно відповідачка спочатку повертала аліменти, які сплачував позивач їй на утримання сина ОСОБА_1, але з червня 2017 року перестала їх повертати. Звернення до відповідачки з проханням повернення сплачених аліментів принижує позивача, тому на теперішній час ОСОБА_4 знаходиться повністю на утриманні ОСОБА_1. Одночасно з цим з нього стягуються аліменти на користь відповідачки і вирішити добровільно питання про припинення сплати аліментів він не має змоги. Просить звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини усіх видів його доходу щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття, які стягуються на підставі рішення Енергодарського міського суду від 28 листопада 2008 року, з дня подачі заяви, відкликати з Відділу виконавчої служби Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області виконавчий лист щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття, які стягуються на підставі рішення Енергодарського міського суду від 28 листопада 2008 року, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини із усіх видів її доходу щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви та до досягнення дитиною повнолітня.
Позивач ОСОБА_1, належним чином повідомлений про час слухання справи у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та висловив позицію щодо підтримання позовних вимог в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_2, також надала письмову заяву про розгляд справи у відсутності, вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області не з'явився у судове засідання, представник надала письмову заяву про розгляд справи без їх участі, просить прийняти рішення на розсуд суду.
Відповідач ОСОБА_3, неодноразово належним чином повідомлена про час слухання справи, у судове засідання не з'явилась, про причини неявки у судове засідання не повідомила, заяв про перенесення слухання справи з поважних причин до суду не надходило.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В). З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). З матеріалів справи убачається, що поведінка відповідача свідчить про зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до ст. 44 ЦПК України та суперечить основним засадам цивільного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Враховуючи, що відповідач, відповідно до ст.131 ЦПК України, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та враховуючи вимоги ст.223, 280 ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних чи доказів, в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти якого не заперечує представник позивача.
У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.4 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:
Відповідно до ч. 3 статті 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За змістом ст.ст.179-181 СК України аліменти на утримання неповнолітньої дитини сплачуються тому з батьків, з яким мешкає дитина, та який виконує обов'язки із утримування дитини і повинні використовуватися за цільовим призначенням.
Частина 2 статті 188 Сімейного кодексу України зазначає, що батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
Згідно ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них..
Оскільки неповнолітній син перебуває на утриманні позивача, мешкає з ним, то вимоги щодо звільнення його від сплати аліментів та участі матері у матеріальному забезпеченні сина, є обґрунтованими та законними
Позивач працює слюсарем механосборочних робіт на ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом» та отримує заробітну плату в середньому 7500,00 грн. на місяць (а.с.12,13). Відповідачем не надано доказів як на підтвердження неможливості участі у матеріальному забезпеченні сина, так і щодо своїх доходів.
Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні.
Цей обов'язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).
Частиною 1 ст.141 СК України, передбачено рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей.
Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.
Відповідно до п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення в суд з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Стаття 24 Конвенції про права дитини передбачає право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров'я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров'я.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, закріплене право кожної дитини на достатній рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві.
Метою законодавчого закріплення права одного з батьків, з ким проживають діти, на отримання аліментів є насамперед захист інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, а не покращення матеріального стану платника аліментів.
При цьому суд зазначає на наступне: позивачем заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини із усіх видів її доходу щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви та до досягнення дитиною повнолітня.
Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України (на час подання позову) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову.
Відповідно до Закону про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів № 2037-VIII від 17.05.2017 року, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який набрав чинності 08.07.2017 року.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позовної заяви обґрунтовані, підтверджені наданими доказами, не спростовані відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню з урахуванням змін у законодавстві в наступному: з відповідача підлягають стягненню аліменти з 30.06.2017 року по 07.07.2017 року не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 08.07.2017 року не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Керуючись ст.ст.4, 7, 10, 12, 13, 18, 81, 82, 133, 141, 142, 223, 247, 258, 259, 280, 281, 282, 283, 284, 289, 430 ЦПК України, суд -
Звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття, які стягуються на підставі рішення Енергодарського міського суду від 28 листопада 2008 року, з 30.06.2017 року.
Відкликати з Відділу виконавчої служби Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області виконавчий лист щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття, які стягуються на підставі рішення Енергодарського міського суду від 28 листопада 2008 року.
Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини із усіх видів її доходу щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 30.06.2017 року по 07.07.2017 року, а з 08.07.2017 року - не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 30.06.2017 року та до досягнення дитиною повнолітня.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: М. В. Капустинський