Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 638/10895/14-ц

провадження № 61-2902 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Марфіної Н. В. від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., від 13 жовтня 2015 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона у рівних частинах зі своєю сім'єю є власником 81/100 частини квартири АДРЕСА_1, 19/100 частини квартири належала ОСОБА_5

15 квітня 2014 року вона дізналася, що ОСОБА_5 у 2006 році продав свою частину квартири ОСОБА_6, яка ніколи у квартирі не проживала і витрати з її утримання не несла.

Позивач зазначала, що продаж указаної квартири був здійснений з порушенням вимог статті 362 ЦК України, так як їй не було запропоновано здійснити купівлю частки квартири.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила перевести на неї права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 19/100 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 5 липня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; стягнути з неї на користь ОСОБА_6 вартість цієї частини квартири шляхом перерахування суми з депозитного рахунку; припинити право власності ОСОБА_7 на 19/100 частини квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності даних про належне письмове повідомлення всіх співвласників квартири про намір ОСОБА_5 здійснити продаж частки квартири, яка належала йому на праві приватної власності. Позивач була обізнана про продаж ОСОБА_5 своєї частини спірної квартири з 2006 року, однак звернулась до суду із цим позовом у 2014 році із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, та не навела причин пропущення строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у позові. Також судом апеляційної інстанції зазначено, що спірна частина квартири з 6 вересня 2006 року належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування, тому переведення прав покупця за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не може відновити порушених прав позивача.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що докази, які містяться в матеріалах справи, не місять інформації про те, що саме він направив позивачу та іншим співвласникам телеграми з повідомленням про намір продажу частки квартири, а також не містять інформації щодо змісту телеграми № 186/701, яка отримана сином позивача, а тому суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач дізналась про намір відповідача ОСОБА_5 продати належну йому частку квартири з телеграми, яку отримав її син 30 травня 2006 року.

У жовтні 2016 року відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 подали заперечення на касаційну скаргу, в якому просили відхилити касаційну скаргу позивача та залишити судові рішення без змін. Вказували на те, що позивач пропустила строк позовної давності без поважних причин. Крім того, зазначали, що оскаржувані судові рішення вже переглядались у касаційному порядку за касаційними скаргами позивача ОСОБА_4 і третьої особи ОСОБА_10 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження, а ухвалою вказаного суду від 22 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_10 відхилено та залишено без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 81/100 частини квартири АДРЕСА_1 належить у рівних частках ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1997 року.

На підставі договору дарування частини квартири від 13 квітня 2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., 19/100 частини квартири АДРЕСА_1 належала ОСОБА_15

Відповідно до договору купівлі-продажу від 5 липня 2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т. М., 19/100 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 було продано ОСОБА_6, яка подарувала вказану частину квартири ОСОБА_7 відповідно до договору дарування частини квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т. М. 6 вересня 2006 року. Даний договір зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28 вересня 2006 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Частиною 4 статті 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Установлено, що ОСОБА_5 двічі на адреси співвласників спірної квартири направлялися телеграми з повідомленням про продаж частини квартири, яка належить йому на праві власності, за 60 тис. грн, однак указані телеграми адресатами отримані не були, так як на час доставки двері квартири були зачинені, а за повідомленням поштового відділення за телеграмами адресат не з'являлися, тільки одна телеграма, направлена на адресу позивача ОСОБА_4, була вручена її сину 30 травня 2006 року, що підтверджено повідомленням про вручення телеграми, яке зберігається в нотаріальному архіві.

Установивши вказані обставини, суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_5 здійснив продаж частки квартири з порушенням переважного права купівлі співвласників, належним чином не повідомив співвласників про намір продати свою частку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, у свою чергу, до цього строку не включаються.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції правильно виходили із того, що позивач була обізнана про продаж ОСОБА_5 своєї частини спірної квартири, оскільки одна із телеграм про продаж частини квартири була отримана її сином 30 травня 2006 року, який проживає за тією ж адресою, що і ОСОБА_4

Крім того, згідно з частиною четвертою статті 319 та статті 322 ЦК України власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач є співвласником спірного майна, а тому могла довідатися про зміну співвласника майна, а отже, і про порушення її переважного права на придбання майна, враховуючи, що новий співвласник з 2006 року проживав з позивачем на одній житловій площі.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно виходив із того, що позивачем, яким пред'явив позов у 2014 році, пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав відповідну заяву, що є підставою для відмови у позові.

Доводи ОСОБА_5 про те, що докази, які містяться в матеріалах справи, не місять інформації про те, що саме він направив позивачу та іншим співвласникам телеграми з повідомленням про намір продажу частки квартири, а також не містять інформації щодо змісту телеграми № 186/701, яка отримана сином позивача, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Крім того, у касаційній скарзі не зазначено, які права ОСОБА_5 було порушено оскаржуваним судовим рішенням, враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог до нього було відмовлено, а він будь-яких позовних вимог не заявляв.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк