Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 226/942/15-ц

провадження № 61-3059 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., КратаВ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 03 серпня 2015 року у складі судді Редько Ж. Є. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року у складі колегії суддів Курило В. П., Космачевської Т. В., Постолової В. Г.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 квітня 2017 року справу № 226/942/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 226/942/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 липня 2009 року до 31 березня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, а 21 червня 2014 року уклала шлюб із ОСОБА_7

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 у січні 2013 року був придбаний автомобіль «Peugeot 3008», реєстраційний номер НОМЕР_1, який є спільним майном подружжя, проте останній без її відома та згоди зняв його з реєстраційного обліку та 27 лютого 2014 року продав ОСОБА_6 за 139 тис. грн.

Посилаючись на вищенаведене, норми статті 65 СК України, статей 203, 215 ЦК України, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 27 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням Димитрівського районного суду Донецької області від 03 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Peugeot 3008», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, укладений 27 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при відчуженні спірного автомобіля порушено вимоги частини третьої статті 65 СК України, оскільки при укладенні оспорюваної угоди не була отримана письмова згода другого з подружжя на продаж майна.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним з огляду на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивачки.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 подали касаційну скаргу, у якій просять скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 203, 215 ЦК України, не враховано положення статті 370 ЦК України та порушено норми процесуального права, зокрема статті 10, 60, 179, 212 ЦПК України.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 03 липня 2009 року до 31 березня 2014 року, під час якого сторонами було придбано автомобіль «Peugeot 3008», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Спірний автомобіль був зареєстрований у Реєстраційно-екзаменаційному відділенні міста Красноармійська Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області 11 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_4 У свідоцтво про реєстрацію також вписано як співвласника ОСОБА_3

Станом на 20 квітня 2015 року автомобіль «Peugeot 3008», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 належить ОСОБА_6 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 065383.

Відповідно до інформації Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міста Добропілля Добропільського та Олександрівського районів центру Державної автомобільної інспекції 1418 при Управлінні Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 16 червня 2015 року, факт купівлі-продажу автомобіля «Peugeot 3008» відбувся в торговельній організації у Красноармійській філії № 4 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фордавто-2» 27 лютого 2014 року без зняття з обліку автомобіля. У центрі Державної автомобільної інспекції 1418 міста Добропілля було проведено перереєстрацію транспортного засобу з ОСОБА_4 на нового власника згідно з довідкою-рахунком.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не отримав згоду дружини ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового, що є підставою для визнання його недійсним.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що вона, як дружина ОСОБА_4, не надавала згоди на укладення спірного договору у зв'язку з чим просила визнати його недійсним, посилаючись на норми статті 65 СК України, статті 215 ЦК України.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Тобто, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Погодившись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд апеляційної інстанції на порушення вимог статей 10, 60, 212-214 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, вищевикладені положення закону не врахував, не встановив, чи діяв ОСОБА_4 під час укладення договору щодо спільного майна та третя особа-контрагент за таким договором ОСОБА_6 недобросовісно, чи було відомо останньому, що спірне майно є спільним майном подружжя і що ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на його продаж.

Саме на необхідність встановлення добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя, неодноразово вказував Верховний Суд України у правових позиціях, висловлених у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Апеляційний суд, на порушення вищезазначених норм закону, допустив порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема порушив вимоги частини другої статті 59 ЦПК України щодо допустимості доказів.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, ураховуючи вимоги пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов'язкового скасування ухвали апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат