Справа № 299/255/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 серпня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАН Б.П., КОЖУХ О.А.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 299/255/17 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Виноградівського районного суду від 7 червня 2017 року, головуюча суддя Бак М.Д., -

встановив:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» заявою від 15.01.2017, що надійшла до Виноградівського районного суду 01.02.2017, звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 16.01.2012 за правилами договору приєднання уклало з відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 700,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, банк управі в односторонньому порядку змінювати ліміт кредитування, відсоткову ставку за кредитом, тарифи та інші елементи кредитування, інформація про що розміщується на офіційному сайті банку в мережі Internet на сторінці http://privatbank.ua/terms/pages/70. Позичальник зобов'язаний слідкувати за відповідними змінами в умовах кредитування, отримувати виписку з рахунку щодо здійснених за ним операцій, не допускати овердрафту тощо. Пунктом 1.1.7.12. Умов і Правил передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, а відповідач свої порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 31.12.2016 склав 33254,14 грн, із яких заборгованість: за кредитом - 710,00 грн, за процентами - 25934,42 грн, за пенею та комісією - 4550,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1559,72 грн процентної складової штрафу.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов'язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право банку вимагати повернення всього заборгованого за кредитним договором, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 16.01.2012 у розмірі 33254,14 грн із вищеперерахованими її елементами та покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 07.06.2017 у позові відмовлено.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та про задоволення позову. Вказує на безпідставність і передчасність висновку суду про відсутність доказів щодо укладення між сторонами кредитного договору, оскільки наявні в справі докази та матеріали такий факт підтверджують. Зокрема, 16.01.2012 позичальник ОСОБА_1 підписала в банку анкету-заяву, яка свідчить про укладення договору за правилами приєднання, позичальник був при цьому ідентифікований, ознайомився з умовами договору, погодився на них, отримав кредитну картку та користувався нею. Суд ці обставини не врахував, як не дав оцінки й розрахунку заборгованості за кредитним договором, де відображений рух коштів за договором, елементи боргу тощо. Тому суд ухвалив помилкове рішення про відмову в позові, що не відповідає вимогам закону, чим із формальних лише міркувань фактично звільнив позичальника від виконання зобов'язання.

Листом від 07.07.2018 № Е.65.0.0.0/3-365676, що надійшов до апеляційного суду 01.08.2018, позивач повідомив, що з 21.05.2018 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», що не тягне правонаступництва, просить вказувати нову офіційну назву банку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2, яка апеляцію підтримала, врахувавши наявні на час апеляційного розгляду справи дані щодо адреси місця реєстрації відповідача ОСОБА_1: АДРЕСА_2 та адреси місця його проживання: АДРЕСА_1, вживши передбачені цивільним процесуальним законом і можливі заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи включно із неодноразовим відкладенням судового розгляду, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляції, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи).

Встановлено, що 16.01.2012 за правилами публічного договору і договору приєднання позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час - АТ КБ «ПриватБанк») уклав із відповідачем ОСОБА_1 договір, за яким надав кредит у розмірі 700,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 30% річних. Цього дня ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, затверджених наказом по банку від 06.03.2010 № СП-2010-256 (Умови і Правила) (а.с. 6, 9-32, 106). З цих матеріалів у сукупності з відміткою працівника банку в паспорті позичальника (а.с. 33) та іншими наявними в справі даними випливає, що договір був укладений у відділенні банку в м. м. Марганець Дніпропетровської області. Матеріали справи не містять доказів щодо будь-яких заперечень, зауважень з боку позичальника стосовно факту укладення договору, щодо нерозуміння його умов, порушення його прав при укладанні договору тощо.

Позивач додав до позовної заяви копію Анкети-заяви від 16.01.2012 неналежної якості, тому дії суду першої інстанції, спрямовані на одержання цього письмового доказу у необхідній для судового розгляду якості, ухвала суду від 24.04.2017 щодо роз'яснення позивачу права подати відповідну копію документа (а.с. 57-59) - обґрунтовані як такі. Не одержавши відповідний документ, суд ухвалив заочне рішення, яким відмовив у позові передусім із того мотиву, що не надавши такий доказ позивач не довів обставину, на яку посилався як на підставу позову, а саме, факт укладення кредитного договору (а.с. 68-70).

Однак, такий висновок суду передчасний, помилковий і всупереч констатації в рішенні про оцінку доказів у сукупності, вимогам закону щодо всебічності, об'єктивності та повноти оцінки доказів і матеріалів справи в їх сукупності та взаємозв'язку не відповідає.

Відповідно до положень ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, попереджує сторони про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; головуючий керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов'язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. Норми ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи, ці питання регулюють аналогічно (ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2).

Рішення суду є законним, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, всебічно, повно та об'єктивно дослідив наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв'язку, виклав відповідні мотиви в судовому рішенні (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі; якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст. 64 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017). На час розгляду справи судом першої інстанції у ній поряд із Анкетою-заявою неналежної якості були й інші докази, а також розрахунок боргу із відповідним рухом коштів, включно із копією паспорта позичальника з відмітками банку, проставленими у день укладання договору, на який вказує позивач, які саме в сукупності та взаємозв'язку вказували на небезпідставність по суті доводів позивача про укладання кредитного договору, видачу коштів та користування позичальником ними.

Суд, маючи певний сумнів щодо одного з письмових доказів, не скористався процесуальними можливостями, що випливають із положень ст.ст. 64, 93 та інших норм ЦПК України у відповідній редакції, щодо подання та огляду письмового доказу в оригіналі чи одержання його належної копії. Натомість суд поза контекстом спірних правовідносин та наявністю інших доказів, не давши таким належної оцінки, обмежився лише констатацією щодо відсутності доказу укладання кредитного договору маючи на увазі тільки один - Анкету-заяву. Таке штучне виокремлення і оцінка по суті лише одного доказу за конкретними умовами, що мають місце, порушили принципи всебічності, повноти та об'єктивності оцінки доказів і призвели до хибного висновку.

Тим часом, із наявних на час апеляційного розгляду справи документів випливає, що позичальнику ОСОБА_1 16.01.2012 була видана кредитна картка № НОМЕР_2 із строком дії по вересень 2015 року, кредитний ліміт був установлений у сумі 700,00 грн, кредитні кошти позичальником були отримані, зокрема, 16.01.2012 були зняті в банкоматі м. Марганець. Крім того, з карткового рахунку позичальника ОСОБА_1 за рахунок кредиту були списані 10,00 грн на сплату страхового платежу. Ці обставини підтверджуються довідками банку про видачу кредитних карток, про встановлення кредитного ліміту, виписками з карткового рахунку ОСОБА_1, фотографією її під час ідентифікації у відділенні банку з платіжною карткою в руці (а.с. 81-88, 107-120, 122, 123) і узгоджуються з розрахунком боргу та іншими матеріалами справи.

Отже, сторони вільно здійснили своє волевиявлення та уклали кредитний договір (ст. 202, ст. 203 ч.ч. 1, 3, 4, 5, ст. 205 ч.ч. 1, 2, ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 626-628, 633, 634, 638-640, ст. 1055 ч. 1 ЦК України). Правомірність правочину презюмується, договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Позичальник безперешкодно реалізував свої цивільні права, що випливають із кредитного договору, відтак, несе і цивільні обов'язки, які кореспондуються із цими правами.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 509, 525, 526, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу включно зі штрафними санкціями з боржника; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Позичальник порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, що його станом на 31.12.2016 кредитор визначив у сумі 33254,14 грн, де заборгованість: за кредитом з урахуванням збільшення суми кредиту за рахунок сплаченого банком страхового платежу - 710,00 грн, за процентами - 25934,42 грн, з урахуванням пояснення представника позивача в апеляційному суді - пеня в сумі 4550,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1559,72 грн процентної складової штрафу (а.с. 4-5).

За загальним правилом, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 536 ч. 2, ст. 626, ст. 628 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Беручи до уваги особливості кредитування шляхом видачі кредитної (платіжної) картки зі встановленим кредитним лімітом та із обмеженням (визначенням) у часі строку дії картки, строком повернення кредиту і, відповідно строком договору є останній день стоку дії кредитної, що відповідає і змісту правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 19.03.2014 № 6-14цс14 і № 6-20цс14, від 18.06.2014 у справі № 6-61цс14, від 17.09.2014 у справі № 6-95цс14, від 22.10.2014 у справі № 6-127цс14.

Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц (провадження № 61-86св18) висловив правову позицію, згідно з якою стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору (оскільки кредитором було змінено строк виконання основного зобов'язання шляхом пред'явлення позову про дострокове стягнення кредитної заборгованості) законом не передбачено.

Правову позицію щодо відсутності, за загальним правилом, правових підстав для нарахування та стягнення процентів поза межами строку дії договору, Верховний Суд у подальшому розвинув і підтвердив неодноразово, зокрема, у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Верховний Суд зазначив, зокрема, що:

за змістом статті 526, частини 1 статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням;

відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування;

після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Спосіб захисту порушеного права обирає позивач. Право кредитора на пред'явлення вимоги щодо стягнення боргу не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов'язку пред'явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Правова підстава для нарахування та стягнення процентів та пені поза межами строку дії договору, оскільки щодо цього пред'явлено і вмотивовано позов, перевіряється судом безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення чи інші доводи.

З розрахунку боргу, пред'явленого до стягнення, у взаємозв'язку з установленим строком дії кредитної картки (фактичним строком кредитного договору) убачається, що останній днем строку дії договору було 30.09.2015. Станом на цей час борг за кредитом визначався в сумі 710,00 грн, борг за процентами наростаючим підсумком - 7069,54 грн, пеня на цей час нарахована наростаючим підсумком була нарахована в сумі 3050,00 грн. Виходячи з такого розрахунку, фіксована частина штрафу становить 500,00 грн, а процентна складова штрафу - 388,98 грн ((710,00 грн + 7069,54 грн) х 5%)).

Позивач не мав правових підстав для нарахування процентів після 30.09.2015, рівно як і не мав підстав для нарахування пені на заборгованість за кредитом і за нарахованими після цієї дати процентами. Проценти за кредитом, що пред'явлені до стягнення за період після 30.09.2015, нараховані за ставкою та за період, за який правових підстав для нарахування в такий спосіб процентів немає. Стосовно пені за період після закінчення строку дії договору слід констатувати, що відсутність належної і законної бази для її нарахування, як це має місце в справі, виключає можливість її стягнення у пред'явленому позивачем розмірі та з наведених ним підстав. Умовами кредитного договору можливість нарахувань у такий спосіб не передбачена. Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмету позов не пред'являвся.

Судом першої інстанції кореспонденція рекомендованими поштовими відправленнями з повідомленням про вручення направлялася за місцем реєстрації відповідача, де кореспонденція як отримувалася адресатом, так і не вручалася з проставленням органом поштового зв'язку відміток про відсутність адресата в місці проживання, а апеляційним судом така кореспонденція (включно з необхідними матеріалами справи) направлялася також і за адресою місця фактичного проживання відповідача, кореспонденція доставлялася за місцем фактичного проживання відповідача, але 14.05.2018 була повернута до суду через закінчення терміну її зберігання, а 06.07.2018 за місцем реєстрації і 13.07.2018 - за місцем фактичного проживання кореспонденція була вручена (а.с. 45, 53, 54, 60, 65, 66, 99, 104, 128, 132-136, 140 та ін.).

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами на свій розсуд, ОСОБА_1 у судові засідання судів першої та апеляційної інстанції, будучи обізнана про такі, не з'являвся, на час ухвалення заочного рішення не заперечувала факти укладання кредитного договору, отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, виникнення боргу за договором і виникнення у кредитора права на стягнення боргу та неустойки, встановленим процесуальним порядком не спростовувала розрахунку та розміру боргу, його елементів, пред'явлених до стягнення, не подавала своїх доказів на заперечення відповідних доводів кредитора, не робила ніяких заяв, не висловлювала правової позиції у справі тощо. Не подавалися відповідні докази й на стадії апеляційного провадження в справі. Отже, позичальник не довів відсутності своєї вини у порушенні зобов'язання, не спростував підстав позову та доводів, якими мотивувалися вимоги про стягнення боргу у межах обґрунтованого і доведеного.

Суд першої інстанції відмовив у позові через його недоведеність, оскільки позивачем не був суду наданий доказ укладення кредитного договору. Відмову в позові з такої підстави не можна визнати обґрунтованою і законною. Суд залишив поза увагою, що відповідач не заперечував факту укладання кредитного договору і взагалі не заперечував позову, суд не взяв до уваги наявні в справі докази та не діяв відповідно до цивільного процесуального закону з метою повного, об'єктивного і всебічного розгляду справи. Саме чинність наразі кредитного договору і його обов'язковість для сторін є визначальними у конкретному контексті обставинами, що мають значення в справі.

Виходячи з наведеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають: борг за кредитом у сумі 710,00 грн, борг за процентами у сумі 7069,54 грн (25934,42 грн - 18864,88 грн), пеня в сумі 3050,00 грн (4550,00 грн - 1500,00 грн), фіксована частина штрафу в сумі 500,00 грн і процентна складова штрафу в сумі 388,98 грн, разом - 11718,52 грн.

За таких обставин, позов слід визнати доведеним частково, правова позиція кредитора боржником у відповідних межах установленим порядком не спростована, а рішення суду першої інстанції про відмову в позові із наведених у рішенні підстав не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 3, 4 ЦПК України, апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити частково, стягнувши на користь банку з позичальника заборгованість в межах встановленого під час апеляційного розгляду справи та відмовивши в задоволенні решти вимог, судові витрати розподілити відповідно до результату справи.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, заочне рішення Виноградівського районного суду від 7 червня 2017 року скасувати, позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково, стягнути на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, борг за кредитним договором від 16.01.2012 б/н у сумі 11718,52 грн (одинадцять тисяч сімсот вісімнадцять гривень 52 коп.), з яких 710,00 грн - заборгованість за кредитом, 7069,54 грн - заборгованість за процентами, 3050,00 грн - пеня, 500,00 грн - фіксована частина штрафу, 388,98 грн - процента складова штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1184,06 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 21 серпня 2018 року.

Судді