Номер провадження 2/243/474/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

«04» січня 2018 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю: - секретаря судового засідання - Кобець О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №19 Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Луцької міської Ради про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Луцької міської Ради про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 02 серпня 2008 року по 17 червня 2013 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 червня 2013 року.

Від шлюбу вони мають малолітню дочку - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2016 році вона із дочкою виїхали з м. Горлівка (тимчасово окупованої території) та з 02 грудня 2016 року проживають за адресою: АДРЕСА_1. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини. її фізичний, духовний та моральний розвиток.

З часу розірвання шлюбу та виїзду з м. Горлівка у 2016 році відповідач на контакт не виходить, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. За інформацією родичів Відповідач часто на тривалий час їздить на заробітки до Росії.

Під час її з дочкою виїзду з м. Горлівка у 2016 році відповідач відмовився надати їй нотаріальний дозвіл на виїзд дочки за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої.

Водночас, донька часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

Маючи намір відпочити з донькою за кордоном біля моря, вона 30 листопада 2017 року за вигідною ціною забронювала готель у Єгипті на період з 07 березня 2018 року по 21 березня 2018 року. Однак за відсутності згоди відповідача вона не змогла ні підтвердити, ні поплатити замовлення, оскільки у її колишнього чоловіка - ОСОБА_2, неможливо отримати згоди на виїзд дитини за межі України на непідконтрольній території. На даний час їй взагалі невідоме його точне місце перебування. За таких обставин лише з дозволу суду вона можу виїхати за кордон із дочкою без згоди відповідача.

Але за таких обставин вона змушена буде постійно звертатись до суду для виїзду з дитиною за кордон. При цьому, вона вимушена планувати виїзд з дитиною за кордон на відпочинок заздалегідь, що може не завжди співпадати з обставинами, що складуться у сім'ї, а подекуди припасти на період навчання дитини.

Вважає, що неможливість отримання згоди на виїзд дочки за кордон від її колишнього повіка шкодить інтересам останньої та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості.

Додатково наголошує на тому, що поїздки, що плануються нею здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватися не будуть.

Підтвердженням цьому є та обставина, що від іншого шлюбу з громадянином України ОСОБА_4 у неї, крім ОСОБА_3 є ще п'ятеро дітей, які постійно проживають із нею на території України. На даний час її теперішній чоловік ОСОБА_4 безпосередньо приймає участь у вихованні та матеріально утримує усіх її дітей, в тому числі і ОСОБА_3

Крім того, заслуговує на увагу і той факт, що дочці ІНФОРМАЦІЯ_1 року виповнилось уже 15 років і вона є достатньо дорослою, щоб усвідомлювати та оцінювати усі події які відбуваються у їх сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені.

Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ №57 від 27 січня 1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Конвенцією про права дитини (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.91р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі право на виживання і здоровий розвиток дитини.

Зі своєї сторони вона зобов'язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, і по закінченню зазначеного строку забезпечити повернення дитини в Україну.

Просить суд надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до Республіки Єгипет та країн учасниць Шенгенської Угоди неповнололітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі її матері ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та стягнути з Відповідача понесені нею судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 28 грудня 2017 року надала до суду Заяву, в якій просять розглянути справу без її участі, та задовольнити повністю позовні вимоги (а.с.15).

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мамченко І.О., який діє на підставі Наказу Луцького місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги № 795 від 07 вересня 2017 року, Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 581 від 16 листопада 2011 року та Довіреності від 08 вересня 2017 року(а.с.8, 18-20), будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, не з'явився. Надав суду Заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача в якій позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити (а.с.17).

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з'явився.

У зв'язку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27 листопада 2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ "Укрпошта") (а.с.12).

У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:

1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно до ч. 11 ст. 74 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Оголошення на офіційному сайті Слов'янського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідача ОСОБА_2 опубліковане 14 грудня 2017 року (а.с.23) і тому з 14 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Третя особа у справі - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Луцької міської Ради явку свого представника у судове засідання не забезпечила. Про причини неявки у судове засідання не повідомила.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Луцької міської ради про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданого Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 17 січня 2003 року батьками дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.2).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17).

Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15).

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII).

Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 17 січня 2003 року батьками дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.2).

Батько дитини - ОСОБА_2 на теперішній час проживає в м. Горлівка Донецької області.

На теперішній час на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Згідно статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05 червня 2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Можливості ухвалення судом рішення на багаторазовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, до країни Італія на строк три роки, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Отже, вимоги позивачки щодо надання дитині - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна - до Республіки Єгипет та країн-учасниць Шенгенської Угоди без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не зазначено відповідного часового проміжку перебування разом із дитиною на території країни Єгипет та країн-учасниць Шенгенської Угоди, окрім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у постанові по справі від 16 березня 2016 року у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини.

Керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Луцької міської ради про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - залишити без задоволення.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова.