09.01.2018 року Провадження №2/425/30/18
Справа №425/2991/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Гайворонська І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом Рубіжанського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого забезпечення,
Рубіжанський міський центр зайнятості, як робочий орган загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь Рубіжанського міського центру зайнятості суми виплаченого забезпечення у розмірі 1170 гривень 02 копійки.
У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 19 грудня 2017 року та 09 січня 2018 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, і відзиву на позов на подано, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до протоколу судового засідання.
Позиція позивача полягала у тому, що на підставі заяви відповідача з 14 грудня 2016 року, йому було присвоєно статус безробітного, і останній внаслідок цього отримував державну соціальну допомогу у вигляді допомоги на випадок безробіття. Однак, будучи ознайомленим з умовами і тривалістю призначення допомоги по безробіттю, відповідач приховав і не повідомив своєчасно про факт свого працевлаштування на оплачувану роботу з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року, що позбавляло його права на отримання державної соціальної допомоги на випадок безробіття. У зв'язку з чим, з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року відповідачем було безпідставно отримано 1170 гривень 02 копійки.
Позиція відповідача суду не відома, оскільки правом подати відзив на позов з доказами, що його підтверджують він не скористався.
Тому суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:
Чотирнадцятого грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Рубіжанського міського центру зайнятості, якою просив надати йому статус безробітного. При цьому зазначив, що з правами та обов'язками зареєстрованого безробітного, що визначені Законами України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ознайомлений (а.с.4).
А 21 грудня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського центру зайнятості із заявою з проханням призначити йому допомогу по безробіттю. При цьому зазначив, що з умовами і тривалістю призначення допомоги по безробіттю, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ознайомлений (а.с.5).
На підставі рішення Рубіжанського міського центру зайнятості, з 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 було надано статус безробітного, а на період з 21 грудня 2016 року по 15 грудня 2017 року йому було призначено виплату допомоги по безробіттю (а.с.8-9).
Актом розслідування страхових випадків та обґрунтування виплат матеріального забезпечення відповідно до закону України «Про зайнятість населення» від 09 серпня 2017 року №383, складеного Київським міським центром зайнятості, на підставі копій цивільно-правових договорів та актів виконаних робіт, було встановлено, що ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року (шляхом укладення цивільно-правового договору з ТОВ «ВЕНБЕСТ») працевлаштувався на оплачувану роботу (а.с.10,12,13,14).
Однак Рубіжанським міським центром зайнятості встановлено, що працевлаштувавшись з 01 січня 2017 року на оплачувану роботу, ОСОБА_1 про цей факт центр зайнятості не повідомив, але у періоді з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року він продовжив отримувати допомогу по безробіттю, яка у загальному розмірі за цей період склала 1170 гривень 02 копійки (а.с.20-21,31-32).
Вважаючи, що вказані грошові кошти отримані незаконно і підлягають поверненню ОСОБА_1, Рубіжанський міський центр зайнятості склав претензію на його ім'я із пропозицією повернути гроші у добровільному порядку, а оскільки цього не відбулось центром зайнятості було подано позов (а.с.11).
Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем, як територіальним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, і відповідачем, як застрахованою особою, виник спір з приводу правомірності отримання останнім такого виду державного забезпечення як допомога по безробіттю у зв'язку з його працевлаштуванням на оплачувану роботу.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
В силу положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у разі безробіття з незалежних від них обставин, а також в інших випадках, передбачених законом. А згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту визначаються виключно законами України.
Зокрема, пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону України „Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року №5067-VІ та пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ, одним з видів соціального захисту у разі настання безробіття, передбачено матеріальне забезпечення на випадок безробіття (допомога по безробіттю).
Право на отримання якої, щомісячно, з огляду на положення статті 22 та 23 останнього закону, мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними.
Письмовими доказами, які подані позивачем та знаходяться в матеріалах справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 16 грудня 2016 року був визнаний у встановленому порядку безробітним (а.с.8-9), та виявив бажання отримувати щомісячно допомогу по безробіттю, яка сплачувалась йому щомісячно, починаючи з 21 грудня 2016 року (а.с.6,20-21).
Однак, з огляду на положення статті 31 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ, право на отримання допомоги по безробіттю не є абсолютним, оскільки виплата такої допомоги може бути припинена, у тому числі, як вказано у пункті 1 частини 1 статті 31 цього закону, і у зв'язку із працевлаштуванням безробітного.
Отже, працевлаштування безробітного, вочевидь, є тією обставиною, яка впливає на виплату допомоги по безробіттю, оскільки з її настанням виплата такого різновиду державного забезпечення, припиняється.
А тут суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 36 названого закону, застраховані особи, зареєстровані у встановленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення.
Також суд враховує, що і положення пункту 4 частини 2 статті 44 та пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України „Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року №5067-VІ теж передбачають обов'язок зареєстрованого безробітного інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції (якими являються центри зайнятості), протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації їх як безробітних, до яких відноситься і зайнятість особи (не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі - пункт 7 частини 1 статті 1 вказаного закону).
З огляду на викладене, суд не має жодних сумнівів у тому, що зареєстрований безробітний, у випадку свого працевлаштування (або ж іншими словами зайнятості) протягом трьох робочих днів повинен повідомити про це той центр зайнятості, в якому він перебуває на обліку як безробітний для того аби центр міг припинити виплату допомоги по безробіттю, а також припинити реєстрацію такої особи як безробітної.
Судом, на основі поданих позивачем доказів встановлено, що ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року (шляхом укладення цивільно-правового договору з товариством обмеженої відповідальності «ВЕНБЕСТ») працевлаштувався на оплачувану роботу (а.с.10,12,13,14), але про таку обставину Рубіжанський міський центр зайнятості, в якому він перебував на обліку як зареєстрований безробітний, ОСОБА_1 не повідомив (а.с.20-21,31-32), і у періоді з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року він продовжив, щомісячно, отримувати допомогу по безробіттю, яка у загальному розмірі за цей період склала 1170 гривень 02 копійки (а.с.6,11,20-21,31-32 ).
Тобто, внаслідок умисного невиконання ним свого обов'язку щодо інформування позивача про працевлаштування на оплачувану роботу, що мало б наслідком припинення виплати йому допомоги по безробіттю, відповідач продовжив її отримання у вказаному розмірі, без належної правової підстави.
Відповідно до положень частини 3 статті 36 „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ, суми виплаченого забезпечення застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків стягуються з цією особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення.
Враховуючи це, суд застосовує положення частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України якими передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути такій особі це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала.
При цьому суд зважає на положення частини 1 статі 1215 названого кодексу якими передбачено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті допомоги надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена юридичною особою добровільно, але за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Але тут суд знову констатує, що державне забезпечення у вигляді допомоги по безробіттю у розмірі 1170 гривень 02 копійки, були виплачені відповідачу добровільно, але за наявності (або іншими словами - внаслідок) недобросовісного відношення відповідача до виконання свого обов'язку щодо інформування позивачу про своє працевлаштування на оплачувану роботу. А це означає, що отримана відповідачем допомога у вигляді грошових коштів підлягає поверненню у повному обсязі, зокрема у розмірі 1170 гривень 02 копійки, як і просить позивач.
Тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тож з огляду на це, та враховуючи, що розмір судового збору складає 640 гривень, але від його сплати позивач був звільнений при подачі позовної заяви, а позовні вимоги задоволені повністю, судовий збір підлягає стягненню на користь Держави Україна з відповідача у повному обсязі.
Отже, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,76-113,128-132,133-142,174-183,217-248,258,259,263-265,268,273,280-289,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов Рубіжанського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого забезпечення - задовольнити повністю.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя - Д.С. Коваленко