Справа № 307/2890/17
Провадження № 2/307/315/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області, в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: представника позивача Мацола С.В.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом Тячівського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів, виплачених як допомога по безробіттю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся у суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що 20.02.2017 р. до Тячівського районного центру зайнятості звернувся відповідач у пошуках роботи, у зв'язку з чим 13.03.2017 р. йому було надано статус безробітного та поставлено на облік.

Під час перевірки страхового стажу ОСОБА_2 було встановлено, що він у 2003 році вже перебував на обліку в центрі зайнятості із 17.03.2003 року і отримав матеріальну допомогу в сумі 1378.06 грв., однак в цей же час отримував заробітну плату в місцевій пожежній охороні.

Відповідно до Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, затвердженого постановою КМУ № 60/62 від 13.02.2009 р., 18.02.2015 р. фахівцями центру зайнятості проведеного розслідування страхового випадку та встановлено, що з січня по березень 2003 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Місцевою пожежною охороною у Тячівському районі, про що не повідомив.

По вказаному факту було складено акт, з яким ОСОБА_2 був ознайомлений 05.04.2017 р.

07.04.2017 р. директором Тячівського районного центу зайнятості видано наказ про повернення коштів, незаконно виплаченої допомоги по безробіттю громадянину ОСОБА_2 за період з 17.03. по 06.09.2003 р. у сумі 1378.06 грв., так як ОСОБА_2 не мав права на отримання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю, оскільки на період реєстрації в центрі зайнятості в цій якості він перебував у трудових відносинах.

Просить стягнути з ОСОБА_2 допомогу по безробіттю у розмірі 1378.06 грв.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що до грудня 2002 року він працював пожежним ППЧ-17 ВДПО УМВС України в Закарпатській області. Наказом від 29.12.2002 року його було звільнено у зв'язку зі скороченням штатів. У трудових відносинах із місцевою пожежною охороною ніколи не перебував. Факт отримання ним допомоги по безробіттю у 2003 році виявили не працівники центру зайнятості, а він сам розповів про нього, так як вважав, що порушень закону не допускав.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 цього ж Кодексу учасники справи мають право, зокрема, подавати докази. З приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, 79, 80, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В судовому засідання встановлено, що 13.03.2003 р. ОСОБА_2 звернувся до Тячівського районного центру зайнятості з заявою про призначення йому статус безробітного з виплатою допомоги по безробіттю.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» та на підставі заяви ОСОБА_2, наказом Тячівського районного центру зайнятості відповідачу надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю згідно ст.ст. 22, 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Довідкою Тячівського районного центру зайнятості № 0713171 від 27.11.2017 р. стверджено, що відповідач з 24.03. по 06.09.2003 р. перебував на обліку як безробітний у Тячівському районному центрі зайнятості та отримав дохід у розмірі 1378 .06 грв.

З акту розслідування страхових випадків та обґрунтування виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 16 від 30.03.2017 р. убачається, що з січня по березень 2003 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з КЗ «Місцева пожежна охорона» і в той же час з 17.03.2003 р. перебував на обліку в центрі зайнятості (статус безробітного надано 24.03.2003 р.). В ході розслідування виявлено, що згідно наказу № 2 від 18.03.2003 р. громадянин ОСОБА_2 призначений на посаду пожежника МПС № 2 смт. Солотвино з 01.01.2003 р. та звільнений з роботи згідно наказу № 5 від 28.03.2003 р. за власним бажанням (а. с. 9-11, 16).

Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу - ОСОБА_2, форми ОК-5, страхувальником, а саме, Місцевою пожежною охороною в Тячівському районі, для нарахування пенсії відповідачу в січні 2003 року, за 31 день, було перераховано 314.85 грв. страхового внеску; у лютому 2003 року, за 28 днів, було перераховано 287.36 грв. страхового внеску та у березні 2003 року, за 28 днів, було перераховано 287.36 грв. страхового внеску.

Однак надані позивачем докази перебування ОСОБА_2 на роботі в КЗ МПС № 2 смт. Солотвино не є належними доказами тому суд їх до уваги не приймає з наступних підстав.

Із наказу начальника загону МПС в Тячівському районі № 2 від 18.03.2003 р. убачається, що ОСОБА_2 призначений пожежним з 01 січня 2003 року. Із наказу начальника цієї ж установи № 5, від 28.03.2003 р. убачається, що відповідач звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП на підставі заяви від 28.03.2003 р.

У трудовій книжці ОСОБА_2, яка була оглянута в судовому засіданні, записів ні про прийняття його на роботу, ні про звільнення - немає.

Відповідно до статті 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтями 47 та 48 цього ж кодексу визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що факт перебування відповідача у трудових відносинах із КЗМПС у трудовій книжці не зазначено, а із наказу № 2 від 18.03.2003 р. убачається, що він суперечить вимогам ст. 24 КЗпП, так як у ньому зазначено, що відповідача призначено на роботу заднім числом, тобто через два з половиною місяці від початку трудових відносин, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що відповідач отримав допомогу по безробіттю в той час коли перебував у трудових відносинах із іншою юридичною особою.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 42, ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, 79, 80, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 83, 95, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 24, 47, 48 КЗпП України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Тячівського районного центру зайнятості відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Повне судове рішення буде складено 09.01.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Гримут В.І.