Справа № 127/916/18
Провадження 2/127/156/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Константинова А.К.

розглянувши в спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

15.01.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Свою позицію обґрунтовувала тим, що з 29.12.1982 р. згідно з наказом № 69 вона працювала в ДП «Державна картографічна фабрика» на посаді бухгалтера І категорії бухгалтерії. З 17.06.2013 року переведена на посаду бухгалтера І категорії відділу бухгалтерського та податкового обліку у виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру».

При переведенні утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 156,28 грн., з яких за травень 2013 року - 2 047,81 грн, за червень 2013 року - 1 108,47 грн. З них у 2015 році їй було виплачено 800 грн. заборгованості по заробітній платі за травень 2013 року.

ДП «Державна картографічна фабрика» на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України № 5 від 09.01.2013 року реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» та створення на його базі виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика». ДП «Центр ДЗК» є правонаступником всіх прав і обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика».

Наказом від 19.10.2015 року № 42-К, 21.10.2015 року позивач звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати з січня по вересень 2015 року).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 року у справі № 127/8959/16-ц стягнуто з ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_2заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 356,28 грн. Рішення суду набуло законної сили 19.09.2016 року. 05.12.2016 року державним виконавцем Солом'янського районного відділу ДВС м. Києва було відкрито виконавче провадження про стягнення заробітної плати.

Лише 01.12.2017 року відповідач здійснив розрахунок з позивачем та сплатив борг по заробітній платі в розмірі 2 356,28 грн., що підтверджено випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.12.2017 року та довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.12.2017 року № О064О4SМЕСUЕВМVМ.

Таким чином, з часу звільнення позивача - 21.10.2015 року по день фактичного розрахунку - 01.12.2017 року існувала заборгованість відповідача з виплати заробітної плати в розмірі 2 356,28 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача перед датою звільнення за попередні два місяці складає 244,95 грн.

В зв`язку з невиплатою належної заробітної плати, порушенням трудового законодавства, позивач ОСОБА_2 зазнала моральних страждань. Залишившись без засобів до існування вона перебувала в пригніченому стані, зверталась до суду за захистом свого порушеного права, через органи ДВС добивалась примусового виконання рішення суду і стягнення заробітної плати. Оцінила завдану моральну шкоду на суму 25 000 грн.

Зазначаючи правовою підставою позову ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, абз. 3 п. 2 Постанови КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100, позивач ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 22.10.2017 року по 01.12.2017 року (за 530 робочих днів в сумі 129 823,50 грн. (530 днів х 244,95 = 129 823,50 грн.), а також моральну шкоду в сумі 25 000 грн. В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 і представник позивача ОСОБА_3 позов підтримали відповідно до викладених обставин, також просили стягнути судові витрати: 12 000 грн. на правничу допомогу та 1 548,25 грн. судового збору.

Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що виконавче провадження зі стягнення на користь позивача заробітку в сумі 2356,28 грн. було завершене відповідно до постанови державного виконавця Солом`янського РВДВС м. Київ 20.06.2017 року, а звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 лише 15.01.2018 року, тобто з порушенням встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для вирішення трудового спору, тому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності. Крім того, позивач не надала доказів понесення моральних страждань і також пропустила встановлений ст.ст. 233, 237-1 КЗпП України строк для звернення до суду з таким позовом. В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримала відзив на позов (а.с. 119-125) і додатково повідомила, що виплата заробітку в сумі 2 356,28 грн. 01.12.2017 року була здійснена на користь позивача ВФ «Вінницька картографічна фабрика», але на її думку, така виплата могла бути подвійною і в зв`язку з помилкою бухгалтера.

17.01.2018 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху (а.с. 61).

26.01.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області було відкрите спрощене провадження і призначене судове засідання на 12.02.2018 року.

Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2018 року, 12.03.2018 року була забезпечена участь представника відповідача в судових засіданнях в режимі відеоконференції.

05.06.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області була постановлена ухвала про витребування від відповідача доказів у справі (а.с. 171).

Вислухавши пояснення позивача, її представника, враховуючи заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що з 29.12.1982 р. згідно з наказом № 69 ОСОБА_2 працювала в ДП «Державна картографічна фабрика» на посаді бухгалтера І категорії бухгалтерії.

З 17.06.2013 року переведена на посаду бухгалтера І категорії відділу бухгалтерського та податкового обліку у виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру».

При переведенні з ДП «Державна картографічна фабрика» у виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» перед позивачкою утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 3 156,28 грн., з яких за травень 2013 року - 2 047,81 грн, за червень 2013 року - 1 108,47 грн. З них у 2015 році їй було виплачено 800 грн.

Згідно довідки виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 15.10.2015 року № 547, ОСОБА_2 дійсно працювала на ДП «Державна картографічна фабрика» на посаді бухгалтера І категорії з 29.12.1982 року, а з 17.06.2013 року переведена на посаду бухгалтера І категорії відділу бухгалтерського та податкового обліку в Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру». Довідкою також підтверджується борг по заробітній платі в розмірі 2 356,28 грн.

ДП «Державна картографічна фабрика» на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України № 5 від 09.01.2013 року реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» та створено на його базі виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика». ДП «Центр ДЗК» є правонаступником всіх прав і обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» (а.с. 19).

Наказом від 19.10.2015 року № 42-К, позивач звільнена з роботи за власним бажанням з 21.10.2015 року у зв'язку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати з січня по вересень 2015 року) (а.с. 18).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 року у справі № 127/8959/16-ц було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на її користь заборгованість по заробітній платі 2 356,28 грн. (за травень, червень 2013 року) (а.с. 177-178).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.09.2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 року у справі № 127/8959/16-ц залишене без змін (а.с. 08-11).

Постановою державного виконавця Солом'янського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ в м. Києві від 05.12.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 18.10.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області у справі № 127/8959/16-ц про стягнення з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в розмірі 2 356,28 грн. (а.с. 156).

Зведене виконавче провадження було закінчено 20.06.2017 фактичним виконанням, про що прийнято постанову (а.с. 160, 166).

Також судом достовірно встановлено, що 01.12.2017 року відповідачем було здійснено розрахунок з позивачем по сплаті боргу по заробітній платі в розмірі 2 356,28 грн., що підтверджено випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.12.2017 року (а.с. 14); довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.12.2017 року № О064О4SМЕСUЕВМVМ (а.с. 16) та наданим представником відповідача оригіналом платіжного доручення від 30.11.2017 року №1648, де у призначенні платежу зазначено: ОСОБА_2, НОМЕР_1, заборгованість по заробітній платі за травень, червень 2013 року, згідно судового рішення від 16.06.2016 року, штамп виконавця проставлений 01.12.2017 року.

Згідно довідки ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП Центр ДЗК від 06.06.2018 року № 261 заборгована заробітна плата в сумі 2356,28 грн. була перерахована відповідно до платіжного доручення № 1643 від 30.11.2017 року на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 року за рахунок коштів філії в рахунок взаємозаліку з Центром ДЗК та передано ДП «Центр ДЗК» згідно Авізо № 4 від 30.11.2017 року (а.с. 182).

Таким чином, між сторонами виникли трудові правовідносини з приводу затримки розрахунку при звільненні, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми КЗпП України.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тому слід зазначити, що виплата роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності, що передбачена ст. 117 КЗпП України. Після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно довідки, виданої ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП Центр ДЗК від 16.11.2015 року № 592 середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 перед датою звільнення за попередні два місяці складала 244,95 грн. (а.с. 20).

Період затримки розрахунку із позивачем складає з 22.10.2017 року (наступного дня після звільнення) по 01.12.2018 року (день фактичного розрахунку) - 530 робочих днів. Тому розмір середнього заробітку позивача за цей період становить 129 823,50 грн. (530?244,95 грн. = 129 823,50 грн.).

Позивач надала розрахунок середнього заробітку, при цьому розмір середньоденного, середнього заробітку позивача, період нарахування не були спростовані відповідачем, тому на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.10.2017 року по 01.12.2017 року в сумі 129 823,50 грн. (в межах позовних вимог).

Обґрунтовуючи заперечення відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача, оскільки фактичне виконання рішення суду про стягнення заробітку за травень, червень 2013 року в сумі 2356,28 грн. відбулось 20.06.2017 року, що підтверджено постановою про закриття виконавчого провадження Солом`янського РВДВС м. Київ. З позовом ОСОБА_2 звернулась 15.01.2018 року, тому пропустила тримісячний строк звернення до суду з позовом, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Так, згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу також вирішив: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Суд вважає, що твердження представника відповідача про пропуск позовної давності, є безпідставним. Представником не надано доказів розрахунку по заборгованості по зарплаті із позивачем станом на 20.06.2017 року в сумі 2 356,28 грн. і не спростовані докази щодо фактичної виплати цієї заборгованості 01.12.2017 року.

Постанова про закінчення виконавчого провадження від 20.06.2017 року сама по собі не є доказом фактичного розрахунку, тому оцінюється судом критично. Судом були витребувані матеріали виконавчого провадження 53028804 із Солом`янського РВДВС м. Київ і встановлено, що виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 127/8959/16-ц про стягнення з ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 2356,28 грн. було приєднано до зведеного виконавчого провадження 51525302. Згідно копій платіжних доручень від 14.11.2016 року, від 19.12.2016 року на користь ОСОБА_2 був перерахований борг по зарплаті на загальну суму 42253,54 грн. (а.с.155-167).

Сторони визнали, що існувала заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_2 і за іншими періодами, по яким був проведений розрахунок у зведеному виконавчому провадженні. Разом з тим, відповідачем надані суду беззаперечні докази щодо фактичного розрахунку із позивачем по зарплаті за травень, червень 2013 року в сумі 2356,28 грн. саме 01.12.2017 року.

Оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд приймає до уваги саме дату фактичного розрахунку із позивачем, тому суд вважає, що строк звернення до суду ОСОБА_2 не пропущений.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено обставину наявності безпосереднього причинного зв'язку між порушенням трудових прав у зв'язку із тривалою невиплатою заробітної плати, невиконанням рішення суду та її моральних страждань, витрачання значного часу і зусиль для організації свого життя, позбавлення можливості реалізації життєвих планів тощо. Враховуючи глибину душевних страждань позивача, обставини, що мають істотне значення, а також вимоги розумності і справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір відшкодування в сумі 2 000 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами суд проводить відповідно до ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України.

Оскільки при зверненні до суду з позовом позивачем були пред`явлені дві вимоги - майнового і немайнового характеру (які мали бути сплачені відповідно до вимог ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за ставками станом на 01.01.2018 року - 1 298,23 грн. та 704,80 грн. відповідно), однак позивачем сплачено лише 1 548,25 грн. (а.с. 1), суму недоплаченого судового збору - 454,80 грн. - слід стягнути з позивача на користь держави.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов в частині стягнення середнього заробітку задоволений в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 1298,23 грн. Оскільки позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволений на 8%, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 56,38 грн. (8% від сплаченого судового збору - 704,80 грн.)

Крім того, позивач надала докази понесення витрат на правничу допомогу: ордер адвоката ОСОБА_3 (а.с. 55), договір про надання правничої допомоги від 21.12.2017 року із додатком № 1 (а.с. 57, 58), квитанція про оплату витрат на правничу допомогу в сумі 12 000 грн. (а.с. 59), детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом (а.с. 18-185).

Відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні не заявила про зменшення розміру витрат на правничу допомогу і не надала доказів неспівмірності витрат, що визначено ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Центр Держаного земельного кадастру» (, м. Київ, вул. Народного ополчення, 3, 03151) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, м. Вінниця, АДРЕСА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2015 року до 01.12.2017 року в сумі 129 823 (сто двадцять дев`ять тисяч вісімсот двадцять три) грн. 50 коп., у відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн., витрати на правничу допомогу в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) грн., а також судовий збір в сумі 1354,61 грн.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Повне судове рішення складене 24.07.2018 року.

Суддя