АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 01 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мінів О.І.

встановила:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 125 859 гривень 78 копійок в рахунок відшкодування інфляційний втрат та 12 095 гривень 27 копійок три проценти річних.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 125 859 гривень 78 копійок та три проценти річних в сумі 12 095 гривень 27 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 135 881 гривень (а.с.9).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21 травня 2013 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області залишено без змін. (а.с.10-11).

Вказаними вище судовими рішеннями встановлено, що 23 травня 2012 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 17 000 доларів США на строк до 23 липня 2012 року.

У визначений термін ОСОБА_2 борг не повернула.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кіцманського районного управління юстиції від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження № 38539068 з виконання виконавчого листа №718/292/13-ц від 17 червня 2013 року, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області на підставі вказаного вище судового рішення (а.с.12).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів також вважає правильними висновки суду про те, що позов про стягнення трьох відсотків річних є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що сторони укладаючи договір позики не встановили розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов'язання, а тому такі проценти в розмірі трьох відсотків річних підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача на підставі правил частини 2 статті 625 ЦК України.

Однак ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постановах від 28 березня 2012 року у справі №6-36736вов10, від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Разом із тим, відповідно до положень ст. 11 ЦК рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, ч. 4 ст. 36, ст.ст. 43, 46, ч. 3 ст. 334, ч. 3 ст. 653 ЦК.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16.

Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, помилково застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати інфляційних втрат.

Суд першої інстанції також не врахував, що на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором в гривні між сторонами не виникли цивільні права та обов'язки відповідно до правил ч. 5 ст. 11 ЦК України.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло між сторонами на підставі договору позики , що був укладений до винесення вказаного судового рішення.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення вказаної позовної вимоги у зв'язку з її безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох відсотків річних відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції на момент подання до суду апеляційної скарги) встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині, а отже часткове задоволення позову на суму 12 095 гривень 27 копійок, що становить 8,77 відсотків від його ціни.

З квитанції від 19 вересня 2017 року №14 вбачається, що позивач за подання до суду позову сплатив судовий збір в сумі 1379 гривень 55 копійок (а.с.1).

З квитанції від 20 листопада 2017 року вбачається, що відповідачка за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 1517 гривень 51 копійка (а.с.41).

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 120 гривень 99 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

В свою чергу, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1384 гривні 70 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Відповідно до правил частини 10 статті 141 ЦПК України слід зобов'язати ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 різницю в судових витратах в сумі 1263 гривні 71 копійка.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 125 859 гривень 78 копійок скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Зобов'язати ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 різницю в судових витратах в сумі 1263 (одна тисяча двісті шістдесят три) гривні 71 копійка.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повної постанови 9 січня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

В.Ф. Міцней