АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 22-4655 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Рибак М.А.

Унікальний № 761/35162/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Пузикової В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ня;Голос України&q?ол; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quро;Прикінцеві та перехідні положення&q?ні; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q? 1;Про судоустрій і статус суддів&q?та; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?оз;Перехідні положення&q?і ; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У жовтні2017 рокуОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору поруки припиненим.

Просила, з урахуванням уточнень, визнати припиненою поруку за договором від 21 липня 2008 року №140/П/29/2008-840 за спливом 6 місяців.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що 21.07.2008 р. між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір, в забезпеченням умов виконання якого 21.07.2008 р. між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір поруки №140/П/29/2008-840.

Умовами договору поруки строк після якого порука припиняється не встановлено, а тому підлягає застосуванню загальний строк в шість місяців передбачений ч.4 ст.559 ЦК України.

Вважає договір поруки фактично припиненим, оскільки порушення умов основного зобов'язання позичальником відбулося 21.08.2008 р., з якого відбувається відрахування встановленого законодавством терміну в шість місяців, на звернення з відповідною вимогою до поручителя.

Вимога про сплату поручителем заборгованості була отримана ОСОБА_1 10.07.2009 р. в той час як шестимісячний строк сплив 01.02.2009 р., а тому позивач наполягала що договір поруки фактично є припиненим.

Вважала, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду України в справі №6-1077цс15 від 02.09.2015 р.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2018 р. в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції було порушено загальні принципи судочинства закріплені в Конституції України та ЦПК України, зокрема принцип рівності перед законом і судом, змагальності та порядку прийняття судових рішень.

Акцентувала, що доповнення до апеляційної скарги у зв'язку з неотриманням на момент звернення з такою скаргою копії повного тексту рішення суду першої інстанції буду надані додатково.

10.07.2018 р. ОСОБА_1 через канцелярію суду було подано доповнення до апеляційної скарги. Апелянт наполягає, що порушення умов основного зобов'язання відбулося з 10.08.2008 р. Вимога до поручителя в свою чергу підлягала пред'явленню до 10.02.2009 р. Тому висновки суду першої інстанції щодо дії договору поруки до повного виконання основного зобов'язання по кредитному договору є необґрунтованими, оскільки зобов'язання поручителя за договором поруки має строковий характер.

Під час винесення 06.11.2010 р. рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості судом не були враховані положення ч.4 ст.559 ЦК України, а тому суд першої інстанції необґрунтовано посилався на дійсність договору поруки.

В обґрунтування своїх доводів посилалась на висновки, які містяться в Постановах Верховного Суду від 27.06.2018 р. в справі №201/12516/16-ц, від 20.06.2018 р. в справі №572/3115/15-ц, від 20.06.2018 р. №161/11866/15-ц, від 26.06.2018 р. в справі №320/12252/14-ц та Постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 р., 29.06.2016 р., 13.09.2017 р.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що21.07.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №140/П/29/2008-840 (а.с.4-6), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 205 128,00 доларів США за програмою «Житло дітям», зі сплатою відсотків в розмірі 14,49% на рік, строком до 20.07.2028 р.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21.07.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки к №140/П/29/2008-840 (а.с.9), за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №140/П/29/2008-840.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.10.2010 р. з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було солідарно стягнуто на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №140/П/29/2008-840 від 21.07.2008 р. в розмірі 1 881 410,94 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання основного зобов'язання пред'явивши позов до ОСОБА_1

Твердження позивача щодо визнання підставою для припинення поруки обізнаність відповідача з порушеннями з боку позичальника його прав та невиконання умов укладеного договору, судом не були прийняті як обґрунтовані, оскільки банк скористався своїм правом, в межах строку дії поруки, шляхом звернення із судовою вимогою до боржника та поручителя. Доказів спростування зазначених обставин позивачем суду не надано.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішенням, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального законодавства.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

21.07.2008 р. між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №140/П/29/2008-840 (а.с.4-6), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 205 128,00 доларів США за програмою «Житло дітям», зі сплатою відсотків в розмірі 14,49% на рік, строком до 20.07.2028 р.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 21.07.2008р.між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки к №140/П/29/2008-840, за яким поручитель зобов'язалася нести солідарну з позичальником відповідальність перед банком за порушення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктами 5.2 і 5.3 договору поруки передбачено, що цей договір вступає у силуз моменту його належного оформлення сторонами. Дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань, згідно з умовами цього договору.

Отже, договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Частина 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 р. у справі № 6-53цс14 та постанові Верховного Суду від 21.03.2018 р. у справі №61-3829св18.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.10.2010 р., ухваленим у справі за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позов задоволено і стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 881 410,94 грн. та вирішено питання щодо судових витрат. Дане рішення суду набрало законної сили.

Отже, банк у межах строку дії кредитного договору до настання строку виконання основного зобов'язання пред'явив до позичальника і до поручителя в судовому порядку вимогу про стягнення заборгованості за вказаним договором. З наведеного випливає, що банк пред'явив позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором з дотриманням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо строків припинення поруки.

Той факт, що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором виникла у 2008році, про що йдеться у позовній заяві, не є підставою для визнання поруки припиненою, оскільки вказана обставина сама по собі не змінює строк дії договору поруки.

Наявність рішення суду про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом своїх прав з підстав, передбачених ст. 16 ЦК України, у тому числі щодо визнання поруки припиненою. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13. Однак у цій справі з підстав, заявлених позивачем, порука не може бути визнана припиненою.

Колегія суддів вважає доводи апелянта щодо необхідності застосування правової позиції Верховного Суду України від 02.09.2015 р. викладену у справі №6-1077цс15 необґрунтованими, оскільки у справі яку переглядав Верховний Суд України банк не скористався своїм правом на звернення до суду з позовом до поручителя про стягнення заборгованості в межах визначеного строку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 рокуколегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 10 серпня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

О.В. Борисова