Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 554/10872/15-ц

провадження № 61-992 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 3 листопада 2016 року у складі судді Андрієнко Г. В., рішення апеляційного суду Полтавської області від

7 грудня 2016 року у складі суддів: Акопян В. І., Кузнєцової О. Ю., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2) про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що з 5 червня

2008 року по 6 травня 2015 року працювала на посаді фахівця з комп'ютерної графіки по розробці меблів (дизайну) у ФОП ОСОБА_2 та була звільнена за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

При звільненні відповідачем не виплачено їй компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки за період 2009-2015 роки, а також додаткової відпустки, у зв'язку із чим, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки у розмірі 8 828 грн 32 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 17 861 грн 89 коп.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 3 листопада

2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 2009-2015 років у сумі

2 974 грн 76 коп., компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у 2009-2011 роках у сумі 3 454 грн 56 коп., а всього 6 429 грн 32 коп.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в сумі 18 737 грн 95 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період 2012-2015 років відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачу не надавалась щорічна основна відпустка за період роботи 2009-2011 роки, а також додаткова відпустка, як одинокій матері, за період роботи 2009-2015 роки, а тому з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація. Вимоги про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки у період роботи 2012-2015 роки суд вважав необґрунтованими, оскільки позивачу надавалась відпустка у вказаний період та виплачено відпускні.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 7 грудня 2016 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 3 листопада 2016 року змінено в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 491 грн 32 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку вийшов за межі позовних вимог та не урахував необхідність співмірного зменшення розміру середнього заробітку відповідно до розміру задоволених вимог.

У грудні 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернулася з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 3 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від

7 грудня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У лютому 2017 року надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу, обґрунтоване тим, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Вона є одинокою матір'ю та надала докази на підтвердження позовних вимог. Відповідачем не доведено, що за 2009-2011 роки їй було надано основну щорічну відпустку. При цьому невиплата належних їй сум при звільненні є триваючим правопорушенням, а тому тримісячний строк для звернення до суду із позовом нею не пропущено.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень статтей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статтей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як

24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

За положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

З наявних у матеріалах справи табелів обліку робочого часу за

2009-2011 роки, судами встановлено, що ОСОБА_1 не надавалась щорічна основна відпустка. Не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки і при звільненні позивача.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки є законними та обґрунтованими. Судами надано оцінку розрахунку компенсації, здійсненого позивачем, відповідачем зазначений розрахунок не оспорювався.

Законним та обґрунтованим є також висновок судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Октябрської районної у м. Полтаві ради № 6770 від 15 серпня 2015 року

ОСОБА_1 з 1 березня 2004 року та по дату надання довідки перебуває на обліку в зазначеному Управлінні та отримує допомогу одиноким матерям згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами встановлено, що за час роботи у відповідача ОСОБА_1 як одинока матір не отримувала додаткової відпустки, а тому Верховний суд у складі колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для компенсації позивачу невикористаних днів зазначеної відпустки.

Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення роботодавцю вказаних відомостей та відсутності належних доказів наявності у ОСОБА_1 статусу одинокої матері є безпідставними.

Відповідно до положень пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» одинокою матір'ю є матір, яка виховує дитину без батька.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 з 1 березня 2004 року перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Октябрської районної у

м. Полтаві ради, як одинока матір, вона має передбачене ст. 19 Закону України «Про відпустки» право на отримання додаткової відпустки, а відтак і передбачене статтею 83 КЗпП України право на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду із даним позовом, ураховуючи, що предметом позову є стягнення компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, а згідно з положеннями частини другої статті 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 3 листопада 2016 року в незміненій частині після апеляційного перегляду та рішення апеляційного суду Полтавської області від 7 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

О.В. Ступак

Г. І. Усик