Постанова

Іменем України

10 січня 2018 року

м. Київ

справа № 682/1634/16-ц

провадження № 61-1307 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г.І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідачі - Хмельницький обласний центр зайнятості, Славутський міськрайонний центр зайнятості Хмельницької області

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Славутського міськрайонного центру зайнятості на рішення

Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2016 року у складі судді Зеленської В. І. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області

від 04 жовтня 2016 року у складі суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., Янчук Т.О.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції

Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до

Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального

кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших

законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних

справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Хмельницького

обласного центру зайнятості про виплату середньомісячної заробітної плати

за період проходження військової служби під час мобілізації.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 серпня

2016 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Славутський

міскрайонний центр зайнятості Хмельницької області.

12 серпня 2016 року ОСОБА_4 змінив позовні вимоги та просив стягнути з

Славутського міскрайонного центру зайнятості Хмельницької області на свою користь середньомісячну заробітну плату за період військової служби з 14 квітня 2015 року по 13 квітня 2016 року в сумі 25 212 грн 60 коп.

Позовна заява мотивована тим, що наказом Хмельницького обласного центру

зайнятості від 07 квітня 2015 року № 77-к його було звільнено з посади провідного фахівця з профорієнтації відділу активної підтримки безробітних Славутського

міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області з 10 квітня 2015 року на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв'язку із призовом на військову службу.

Після звільнення зі строкової військової служби, наказом Хмельницького обласного центру зайнятості від 19 квітня 2016 року № 108-к його було призначено на посаду провідного фахівця з профорієнтації відділу активної підтримки безробітних Славутського міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області з 20 квітня 2016 року.

20 травня 2016 року він звернувся до Хмельницького обласного центру зайнятості із заявою про виплату середнього заробітку за час проходження строкової служби з 14 квітня 2015 року по 13 квітня 2016 року, проте листом від 03 червня 2016 року йому було відмовлено у її задоволенні, з посиланням на те, що зміни до

статті 119 КЗпП України, які передбачають пільги та гарантії для осіб, які були призвані до проходження військової служби, набрали чинності після звільнення позивача.

Посилаючись на те, що відмова у виплаті середнього заробітку за час проходження

військової служби є незаконною, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня

2016 року позов задоволено.

Стягнуто з Славутського міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період проходження військової служби з 14 квітня 2015 року по 13 квітня 2016 року у розмірі 25 212 грн 60 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один

місяць у розмірі 2 101 грн 05 коп. допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача призвано на строкову

військову службу під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року

№ 15/2015 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено про часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території

Хмельницької області, а отже позивач не позбавлений права на виплату середнього заробітку за час проходження строкової військової служби. При цьому зміни, внесені до статті 119 КЗпП України після звільнення позивача, стосуються лише порядку компенсації середнього заробітку.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року апеляційна скарга Славутського міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що доводи Славутського

міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області про те, що на позивача не поширюються гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України, не спростовують висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за період проходження військової служби, оскільки такі гарантії були визначені статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» у редакції, чинній на час призову позивача на строкову військову службу.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, Славутський міськрайонний центр

зайнятості Хмельницької області просить скасувати судові рішення і закрити провадження у справі,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що зміни до трудового законодавства, якими

передбачено пільги щодо збереження протягом року за працівником, якого призвано до проходження строкової військової служби, середнього заробітку на підприємстві, набули чинності з 11 червня 2015 року, тобто після звільнення ОСОБА_4, а отже ці гарантії не поширюються на працівників, які були звільнені до набрання чинності вказаних змін.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення

ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи

касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час

виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу,

направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на

військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»,

затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року, який набрав законної сили

20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі й на

території Хмельницької області.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Як зазначено в частині 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на

момент звільнення позивача), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову

службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

3 11 червня 2015 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на

особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період». При цьому, слова «військова

служба» охоплюють слова «строкова військова служба».

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що на час дії особливого періоду в Україні на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі й збереження середнього заробітку на підприємстві.

Доводи Славутського міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області про те, що зміни до пункту 3 частини першої статті 36 та частини 3 статті 119 КЗпП України, поширюються на строковиків, які призвані після 11 червня 2015 року, є безпідставними, оскільки частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (у редакції, чинній на час призову позивача) було передбачено збереження середнього заробітку за працівникам, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає

задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Славутського міськрайонного центру зайнятості Хмельницької області залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С.О. Погрібний

О.В. Ступак