Постанова

іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 760/9269/15-ц

провадження № 61-151 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Ритуальна служба спеціалізоване комунальне підприємство «Київський крематорій»,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів Ящук Т. І., Чобіток А. О., Шебуєвої В. А. від 29 березня 2016 року та касаційну скаргу Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва у складі судді Усатової І. А. від 13 листопада 2015 року, додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва у складі судді Усатової І. А. від 30 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів Ящук Т. І., Чобіток А. О., Шебуєвої В. А. від 29 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» (далі - РС СКП «Київський крематорій») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, скасування в трудовій книжці запису про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 жовтня 2010 року вона працювала у РС СКП «Київський крематорій» на посаді головного бухгалтера та наказом від 06 квітня 2015 року № 104-к була звільнена з роботи на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку із припиненням повноважень посадової особи. Посилаючись на те, що підстава її звільнення є незаконною, та уточнивши позовні вимоги, просила визнати незаконним і скасувати наказ про її звільнення з роботи, поновити її на посаді головного бухгалтера та скасувати у трудовій книжці запис «Звільнена з посади згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку з припиненням повноважень», стягнути з відповідача 166 692 грн. 44 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2015 року по 12 листопада 2015 року, 78 346 грн. 20 коп. як відшкодування надбавок за високі досягнення у праці в розмірі 50% від посадового окладу, а також - відшкодувати заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн.

РішеннямСолом'янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 104-к від 06 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера РС СКП «Київський крематорій».

Поновлено ОСОБА_1на посаді головного бухгалтера РС СКП «Київський крематорій» з 06 квітня 2015 року.

Стягнуто з РС СКП «Київський крематорій» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 125 164 грн. 90 коп., моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.та 2 тис. грн. судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що РС СКП «Київський крематорій» не мала правових підстав звільняти позивача з роботи за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки даний пункт поширюється на посадових осіб господарських товариств, а відповідач є підприємством комунальної власності. Тому положення цього пункту не можуть бути застосовані як підстава звільнення позивача з посади головного бухгалтера РС СКП «Київський крематорій». Також суд вважав за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України та моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 незаконним звільненням, у розмірі 2 тис. грн. на підставі статті 237-1 КЗпП України. У частині позовних вимог про скасування наказу № 104-к від 06 квітня 2015 року та запису у трудовій книжці про звільнення позивач обрала неналежний спосіб захисту, тому суд відмовив у задоволенні позову в цій частині.

17 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у даній справі, в якій просила на підставі статті 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з РС СКП «Київський крематорій» на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат на загальну суму 129 164 грн. 90 коп.

Додатковим рішенням Солом′янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з РС СКП «Київський крематорій» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 17 170,85 грн. В іншій частині наведених у заяві вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року змінено в частині розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та скасовано в частині стягнення судового збору і стягнуто з РС СКП «Київський крематорій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114 528 грн. 97 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів і на користь держави - судовий збір у розмірі 2 119 грн. 19 коп.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Також змінено додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року в частині розміру середнього заробітку за один місяць та визначено його в сумі 15 169 грн. 47 коп.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив з того, що проведений судом розрахунок середнього заробітку не відповідає дійсному розміру отриманої позивачем заробітної плати за останні два місяці перед звільненням та зроблений з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а також не зазначено про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Ухвалюючи нове рішення в частині стягнення судового збору, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції стягнув його в меншому розмірі, без врахування положень Закону України «Про судовий збір».

25 квітня 2016 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом невірно розраховано розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу та неправомірно відмовлено у відшкодуванні надбавок за високі досягнення у праці в розмірі 50 %. Також судом невірно визначено розмір завданої моральної шкоди, в недостатній мірі враховано тривалість та глибину страждань позивача. Крім того, судом необґрунтовано зменшено розмір понесених витрат на правову допомогу.

26 квітня 2016 року РС СКП «Київський крематорій» подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року, додаткове рішення цього ж суду від 30 листопада 2015 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що РС СКП «Київський крематорій» було правомірно звільнено позивача із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки дана норма не містить будь-яких застережень щодо неможливості її застосування до посадових осіб підприємств державної або комунальної власності. Крім того, судами невірно застосовано положення пункту 2 частини першої статті 367 ЦПК України щодо негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, який відноситься до компенсаційних виплат. Дана норма може застосовуватися лише щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

18 грудня 2017 року справу № 760/9269/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга позивача та її представника не підлягає задоволенню, а касаційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що наказом РС СКП «Київський крематорій» № 220П від 01 жовтня 2010 року провідного бухгалтера ОСОБА_1 призначено на посаду головного бухгалтера.

Наказом директора РС СКП «Київський крематорій» № 104-к від 06 квітня 2015 року ОСОБА_1 як головного бухгалтера вищевказаного підприємства звільнено із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку із припиненням повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частину першу статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-УІІ, яким визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

ЗазначенийЗакон набрав чинності 01 червня 2014 року. Метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства.

Отже, пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України поширюється на посадових осіб господарських товариств, які є спеціальними суб'єктами, щодо яких може бути застосована вказана норма.

Враховуючи, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера РС СКП «Київський крематорій», правильним є висновок судів попередніх інстанцій про незаконність її звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки вказана норма права стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є РС СКП «Київський крематорій», а позивач не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована зазначена правова норма.

Законними та обґрунтованими є і висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав, передбачених статтею 235 КЗпП України, для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також підстав, передбачених статтею 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, розмір якої в сумі 2 тис. грн. є співмірним із завданою позивачу шкодою та відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи касаційних скарг зазначених висновків судів не спростовують, зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Наведений апеляційним судом розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 квітня 2015 року по 13 листопада 2015 року відповідає приписам статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку.

При цьому доводи позивача та її представника про те, що кошти на відшкодування надбавок за високі досягнення в праці в розмірі 50% до посадового окладу мають бути включені при розрахунку заробітної плати є необґрунтованими, оскільки при обчисленні середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу беруться лише нараховані працівнику виплати за останні два календарні місяці, за виключенням виплат, які зазначенні в пункті 4 Порядку.

Стягуючи на користь позивача понесені витрати на правову допомогу в сумі 2 тис. грн., суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що витрати в розмірі 15 300 грн., які просила стягнути позивач, документально не підтверджені та не доведені.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального та процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої частини 79 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У частині першій статті 88 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час оскаржуваних судових судових рішень, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 12 листопада 2015 року адвокат Ганоцький О. О. витратив 33 години на правовий аналіз та підготовку позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог у даній справі на суму 14 850 грн. та 1 годину на участь в судовому засіданні 30 липня 2015 року на суму 450 грн.

Судами встановлено, що зазначені в акті 33 години, які затрачені адвокатом на підготовку позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, жодним чином не підтверджені, розрахунок таких витрат відсутній.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення в користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 2 тис. грн. колегія суддів вважає такими, що відповідають вимогам закону і обставинам справи.

Доводи відповідача щодо неправомірного допущення до негайного виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць є обґрунтованими.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 367 ЦПК України 2004 року в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці» та розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 №5 (далі - Інструкція).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

Таким чином, виплата за рішенням суду середнього заробітку працівнику за час вимушеного прогулу як компенсація втрати заробітної плати працівнику з вини підприємства не відноситься до виплат, пов'язаних з оплатою праці, перелічених в Інструкції.

Отже, додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року в частині допущення до негайного виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць підлягають скасуванню.

Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи було допущено порушення вищевказаних норм матеріального права в частині вирішення вимоги про допущення рішення до негайного виконання, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для часткового скасування судових рішень.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а касаційну скаргу Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» задовольнити частково.

Додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року в частині допущення до негайного виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць скасувати.

ОСОБА_1 відмовити у негайному виконанні рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.

В решті рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року та додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду, і рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак