Справа № 381/531/18 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/2782/18 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 52 27.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 липня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Мережко М.В.,

суддів: Березовенко Р.В., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що він є фізичою особою підприємцем з 26 версеня 2011 року. Між ним та ОСОБА_3 19 вересня 2016 року було укладено трудовий договір, відповідно до якого відповідач зобовязана виконувати роботу продавця-консультанта в належному позивачу магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» в м.Фастів Київської області, а ОСОБА_2 в свою чергу повинен оплачувати працю в розмірі, що передбачена умовами договору.

Позивач зазначав, що при прийомі відповідача на роботу з нею було укладено договрі про повну матеріальну відповідальність та складено акт контрольної перевірки інвентаризації на основний склад.

ОСОБА_3 була звільнена з роботи 31 грудня 2017 року та повідомлена про необхідність проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які прийняті нею на зберігання. Інвентаризація проводилася з 1 по 3 січня 2018 року у присутності відповідача.

В ході контрольної перевірки (інвентаризації) була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 4440,41 грн. Відповідач не надала жодних пояснень і від підписання акту інвентаризації відмовилася, після чого 08 січня 2018 року було складено протокол інвентаризаційної комісії, яким засвідчено нестачу товарно-матеріальних цінностей та запропоновано відповідачу відшкодувати заподіяні збитки.

У зв'язку із відмовою ОСОБА_3 від добровільного відшкодування шкоди, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмір 4440 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 вересня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 укладено безстроковий трудовий договір з оплатою у розмірі 1600 грн. на місяць та встановленим графіком роботи. Час виконання робіт установлюється з 9-00 до 13-00 та з 14-00 до 18-00 субота з 9-00 до 15-00; вихідні дні пятниця, неділя. Тривалість щорічної відпустки 24 календарні дні (п.4,5,6 Договору) (а.с.9).

Відповідно до п.2 вказаного Договору, працівник зобовязаний виконувати роботу продавця-консультанта. До обов'язків входить: реалізація товарних залишків згідно правил торгівельного обслуговування населення, складання звітності, повна матеріальна відповідальність.

Разом з цим, в матеріалах справи міститься витяг із наказу №19 від 19 вересня 2017 року про зарахування ОСОБА_3 на посаду продавця-консультанта з 19 вересня 2017 року з оплатою згідно штатного розкладу та з графіком роботи: робочі дні з понеділка по четвер включно з 8 години 30 хвилин до 16 години 30 хвилин. Неділя з 9 години до 16 годину (а.с.68).

Відповідно до ст.21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З матеріалів справи також вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 12 вересня 2016 року згідно умов якого відповідач прийняла на себе зобовязання про повну матеріальну відповідальність за збереження, переданих їй ФОП ОСОБА_2, під звіт матеріальних цінностей згідно Акту інвентаризації товарних залишків у сумі 307 880,40 грн., як прийнятих нею до дня підписання Даної угоди так і поступаючих під звіт напротязі всього терміну дії Угоди. Підприємство зобовязалося створити працівникові умови, необхідні для нормальної праці і забезпечення повного збереження ввірених їй матеріальних цінностей та грошових коштів (а.с.13).

Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За правилами ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Пряма дійсна шкода, яка підлягає відшкодуванню має бути доведена належними і допустимими доказами.

Другою особливістю матеріальної відповідальності працівників є те, що вона настає лише в межах і в порядку, передбачених законодавством.

Згідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ № 116 від 22 січня 1996 року, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки.

Обов'язковою умовою настання матеріальної відповідальності є заподіяння шкоди виключно винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилався на нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були встановлені при проведені інвентаризації наявності товарно-матеріальних цінностей в магазині, які зафіксовано Актом (а.с.21-29).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неналежності даного Акту як доказу по справі, оскільки він не відповідає вимогам Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02 вересня 2014 року за № 897, оскільки у ньому не міститься дати його складання а зазначено лише, що інвентаризація проводилася на 03 січня 2018 року.

Згідно зазначеної Інструкції п.1.9. Проведення інвентаризації є обов'язковим: при зміні матеріально відповідальних осіб і інвентаризація проводиться на день рийняття-передання справ.

Як видно з матеріалів справи, відповідач була звільнена із займаної посади 31 грудня 2017 року за власним бажанням, що підтверджується витягом з Наказу №23 від 31 грудня 2017 року (а.с.69).

Пунктом 7 Положення передбачено, що проведення інвентаризації є обов'язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб в обсязі активів, які знаходяться на відповідальному зберіганні.

Зігідно з п.18 Положення, інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв'язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає, - про передачу активів.

Пунктом 14 Положення визначено, що інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов'язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації.

Проте, акти інвентаризації, на які посилається позивач, вказаним вимогам не відповідають, оскільки не містять усіх необхідних відомостей та реквізитів

Також позивач не надав доказів дослідження під час переобліку реєстрів прибуткових і видаткових документів або звітів про рух товарно-матеріальних цінностей і коштів. Викладені у звіті відомості щодо товарів, які виявлені у магазині під час інвентаризації без зазначення дати надходження.

Як вбачається з письмових матеріалів наданих суду і на який посилається позивач, Акт інвентаризації на час укладення трудового договору з відповідачем, (а.с.14-19) взагалі не відповідає вимогам діловодства, а саме - немає зазначення його назви, дати, із зазначенням суми коштів у іноземній валюті.

Також судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалось сторонами, що магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» в якому здійснювала свою трудову діяльність відповідач, розділений на два відділення, в яких працюють різні продавці, але мають відкритий доступ до відділення один до одного.

В матеріалах справи також наявні докази того, Наказом №22 від 01 липня 2017 року відповідачу було надано чергову оплачувану відпустку терміном на 24 календарних дні з 01 липня 2017 по 24 липня 2017 року (а.с.71).

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем будь-яких дій щодо передачі ввіреного відповідачу майна та проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на період чергової відпустки та період відпусток повязаних із здачею іспитів у навчальному закладі ОСОБА_3 Ці обставини також не заперечувалисть сторонами у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі викладеного, суд першої інстанціх дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння йому матеріальної шкоди внаслідок винних протиправних дій (бездіяльності) ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у суду підстав для застосування при вирішенні спору Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ № 116 від 22 січня 1996 року та Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02 вересня 2014 року за № 897 оцінюються колегіє суддів критично, оскільки ґрунтуються лише на власному тлумаченні апелянтом норм законодавства.

Твердження апелянта щодо обізнаності відповідача про повну матеріальну відповідальність та наявність відповідного договору між сторонами по справі не впливають на висновки суду під розгляду даної справи, оскільки вказані обставини встановлені судом та не заперечувались сторонами. Проте, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність завданої йому матеріальної шкоди та її розмір, а також - вину відповідача у спричиненні такої шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування цього рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладені норми права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Р.В. Березовенко

Я.С. Мельник