Постанова
Іменем України

23 січня 2018 року
м. Київ

справа № 552/2374/15-ц

провадження № 61 697 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І. Коротуна В.М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ФОП ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2016 року у складі судді Миронець О. К. та на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 року у складі суддів Чумак О. В., Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2015 року прокурор Київського району міста Полтави в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки її виплати та зміни причин звільнення.

15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по виплаті середнього заробітку на підставі статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 119 КЗпП України за період з 1 вересня 2014 року по 24 вересня 2015 року; середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку з 25 вересня 2015 року по день ухвалення рішення; моральної шкоди та витрат на правову допомогу; про визнання неправильним формулювання причин звільнення з роботи та зміну формулювання причини звільнення.

Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 22 грудня 2015 року вказані позови були об`єднані в одне провадження

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 з 10 червня 2011 року перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 , а з 30 серпня 2014 року як військовослужбовець на підставі Указу Президента України «Про оголошення часткової мобілізації» був призваний на військову службу.
Вважаючи, що на підставі статті 119 КЗпП України за ним на протязі року зберігається робоче місце і він має право на компенсацію середнього заробітку, проте, із вересня 2014 року відповідач не виплачує позивачу заробітну плату, просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 1 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року у сумі 1437 грн 52 коп. без утримання податків, заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 18 серпня по 24 вересня 2015 року в сумі 1571 грн 40 коп. з утриманням податків, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 25 вересня 2015 року по день ухвалення рішення, 10 000 грн моральної шкоди, 2500 грн витрат на оплату правової допомоги, та просив визнати неправильним формулювання причин звільнення з роботи та змінити причину звільнення.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 3 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на його користь заборгованість із виплати середнього заробітку за період з 1 вересня 2014 року до 3 червня 2015 року у сумі 11 363 грн 64 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішенням Київського районного суду міста Полтави від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року, скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: з ФОП ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 1 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року у сумі 1437 грн 52 коп. без утримання податків та 1571 грн 40 коп. за період з 18 серпня по 24 вересня 2015 року з утриманням податків, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24 вересня 2015 року по 16 травня 2016 року у сумі 9021 грн та 2500 грн витрат на правову допомогу, що разом становить 14 529 грн 92 коп.; зобов`язано ФОМ ОСОБА_2 змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 статті 40 КЗпП України на статтю 38 КЗпП України; вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача заборгованості по виплаті середнього заробітку без утримання податку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач неправомірно утримувала усі податки з середньомісячного заробітку позивача, признаного на військову службу, які відповідно до закону не передбачено нараховувати, зважаючи на статус платника податку.

Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача змінити формулювання причин звільнення, суд виходив із того, що відповідач, отримавши заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України (у зв`язку із зміною місця проживання), мав звільнити його за вказаною нормою з дати, зазначеної у вказаній заяві, або повідомити про відмову у звільненні, зазначивши причини відмови. Проте, відповідач не відреагував на вказану заяву і безпідставно звільнив позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, оскільки з позивачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

10 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року у даній справі; що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 119 КЗпП України; що на момент перебування працівника на військовій службі законодавством не було встановлено обв`язку фізичної особи-підприємця виплачувати йому середньомісячну заробітну плату, у зв`язку з чим вважає відсутніми підстави для стягнення 1437 грн 52 коп. без урахування податків.

Відповідач крім того вважає, що суд помилково стягнув з неї на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 1571 грн 40 коп. з урахуванням податків за спірний період, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з лав Збройних Сил України 17 серпня 2015 року, однак, на наступний день не вийшов на роботу та не повідомив причини свого прогулу, у зв`язку з чим були складені відповідні акти про відсутність позивача на роботі та його законно звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Вважає, що суд безпідставно задовольнив вимоги про зміну формулювання причин звільнення, адже на підтвердження переїзду на нове місце проживання позивач у передбаченому законом порядку не надав відповідних доказів роботодавцю; вказує, що суд безпідставно стягнув кошти на правову допомогу, оскільки позивач скористався своїм правом на безоплатну правову допомогу звернувшись до прокурора, а звернення позивача до адвоката є його власним бажанням, що не дає підстав для стягнення таких коштів.

21 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року справу за позовом прокурора Київського району міста Полтави в інтересах ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та зміни причин звільнення призначено до судового розгляду.
Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 грудня 2017 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень та задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі укладеного безстрокового трудового договору від 10 червня 2011 року перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , працюючи водієм пасажирського транспорту.

З 30 серпня 2014 року ОСОБА_1 як військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року «Про оголошення часткової мобілізації» був призваний на військову службу до Збройних Сил України та наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 30 серпня 2014 року №33 його зараховано до списків особового складу вказаної військової частини.

Відповідно до Довідки від 21 жовтня 2015 року ФОП ОСОБА_2 нараховано та не виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за період з 1 червня 2015 року по 17 серпня 2015 року у загальному порядку 4201 грн 50 коп., з яких 547 грн 76 коп. податки і збори. Відповідно до платіжної відомості від 21 жовтня 2015 року № 21 ОСОБА_1 отримав від ФОП ОСОБА_2 3653 грн 74 коп. заробітної плати та 8 лютого 2016 року поштовим переказом відповідач здійснила розрахунок з позивачем та виплатила йому 10040 грн 40 коп., що разом складає 13694 грн 14 коп. Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 3 березня 2016 року зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябирської районної у м. Полтаві ради виплатити на користь ФОП ОСОБА_2 компенсацію за нараховану та виплачену заробітну плату працівнику, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, у розмірі 13 694 грн 14 коп.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України у редакції Закону України від 20 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаціних питань під час проведення мобілізації» за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятий на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або дня фактичної демобілізації, зберігається місце, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Пунктом 2 прикінцевих положень указаного Закону поширено частину 3 статті 119 КЗпП України на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача з роботи) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Враховуючи, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації, суди дійшли правильного висновку, що в силу вищезазначених норм за позивачем зберігається середній заробіток за місцем роботи у ФОП ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги з приводу того, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 119 КЗпП України, оскільки на час звернення позивача до суду з вказаним позовом вказана норма не передбачала обов`язок фізичних осіб-підприємців компенсувати середній заробіток і місце роботи за працівниками, призваними на військову службу, не заслуговують на увагу, оскільки положеннями частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані, зокрема, на військову службу за призовом під час мобілізації, користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 статті 119 КЗпП України.

Оскільки Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 3 березня 2016 року ФОП ОСОБА_2 компенсовано нараховану та виплачену позивачу заробітну плату у розмірі 13694 грн 14 коп. та встановлено, що дія Порядку №105 затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року щодо виплати компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, поширюється не лише на підприємства, установи та організації, а й на фізичних осіб-підприємців, які зобов`язані здійснити виплату працівникам, що перебувають з ними в трудових відносинах, з урахуванням статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» відповідач мала право утримувати із нарахованої заробітної плати ОСОБА_4 лише військовий збір без утримання податків, у зв`язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 1437 грн 52 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 1 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року без урахування податків та 1571 грн 40 коп. за період з 18 серпня по 24 вересня 2015 року з утриманням податків.

Відповідно до частини першої та третьої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема, переїзд на нове місце проживання, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Доводи касаційної скарги стосовного того, що у суду не було правових підстав для стягнення заробітної плати за період з 18 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року та змінювати формулювання причини звільнення, оскільки факт демобілізації ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України саме 17 серпня 2015 року підтверджено листом Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату №4/5095 від 17 листопада 2015 року, проте, позивач був відсутнім на робочому місці у вказаний період, про що відповідачем складені відповідні акти та у зв`язку з чим його було звільнено за прогул на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Правильно встановлено судами, що 17 серпня 2015 року ОСОБА_1 був мобілізований, 18 серпня 2015 року направив ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення за згодою сторін, але 25 серпня 2015 року отримав відповідь про відмову у такому звільненні, у зв`язку з чим 25 серпня 2015 року рекомендованим листом на адресу відповідача направив заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 27 серпня 2015 року у зв`язку зі зміною місця проживання.

ФОП ОСОБА_2 , отримавши вказану заяву позивача, фактично залишила її без розгляду, звільнивши ОСОБА_1 за прогул, проте, законних підстав для відмови у задоволенні заяви про звільнення позивача за власним бажанням у неї не було.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не підтвердив відповідними доказами факту переїзду на нове місце проживання та неможливості продовжувати роботу, не заслуговують на увагу, оскільки законодавством не передбачено надавати роботодавцю докази неможливості продовжувати роботу, крім того, ОСОБА_1 надав суду першої інстанції докази того, що він мав намір влаштуватися на іншу роботу в ПСП «Підвисоцьке».

Судами правильно встановлено, що з позивачем при звільненні не проведено остаточний розрахунок, а це відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув на користь позивача витрати на правову допомогу з огляду на таке.

За змістом статей 84, 88 ЦПК України (чинних на момент розгляду справи) витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Представництво прокуратурою інтересів громадянина в суді полягає у здійснені прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина у випадках, передбачених законом (стаття 36-1 Закону України «Про прокуратури» в редакції 1991 року).

Тобто, представництво інтересів громадянина прокурором не розцінюється як безоплатна правова допомога, а здійснюється з підстав, передбачених законом, з метою захисту інтересів громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України до судових витрат, серед інших, належать і витрати на правову допомогу.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надав суду розрахунок (том 1 ас 225) та квитанції від 15 жовтня 2015 року та 22 грудня 2015 року (том 1 ас 224, том 3 ас 10).

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки ним надано належні та допустимі докази на підтвердження витрат на правову допомогу.

За таких обставин доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушено норми процесуального права.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В.І. Крат