Справа № 266/3420/18
Провадженя№ 2/266/832/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,
14 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя без надання іншого житла.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя належить ОСОБА_1 на підставі спадкового договору від 28.05.2018 року після смерті колишнього власника, спадкодавця ОСОБА_3 18.04.2018 року. Відповідач мешкає в квартирі без підстав, ніяких угод про користування квартирою між ними не укладалось. Перешкоджаючи в реалізації права власності, ОСОБА_2 добровільно звільняти квартиру відмовляється. Позивач просить виселити відповідача з належної йому квартири, а також стягнути судові витрати, пов'язані із зверненням до суду з зазначеним позовом.
Відповідно до ухвали суду від 19.06.2018 року по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу ОСОБА_2, не вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя за закінченням терміну зберігання.
Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи.
Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило.
Відзив від відповідача до суду не надходив.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України).
Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.
Перешкод для розгляду справи немає.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
18 квітня 2018 року помер власник квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя ОСОБА_3 (а. с. 14)
Після його смерті на підставі спадкового договору право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя було відчужено на користь ОСОБА_1 (а. с. 10-11, 12, 13)
ОСОБА_2 є членом родини колишнього власника, рідним сином спадкодавця ОСОБА_3, зареєстрований в квартирі за його згоди (а. с. 15)
Звертаючись до суду позивач просить виселити відповідача, оскільки він не є членом її сімї, вона не надавала згоди на його проживання і він перешкоджає їй у користуванні і розпорядженні нерухомим майном, що належить їй на праві власності, тобто фактично просить виселити його на підставі положень ст. 116 ЖК України.
Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2010цс16.
Як встановлено судом, відповідач набув право користування спірним жилим приміщенням за згодою колишнього власника житла, а тому не є особою, що самоправно зайняли жиле приміщення в розумінні ч.3 ст.116 ЖК України.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
До суду з позовом звернулась ОСОБА_1, яка на момент звернення до суду є власником спірного жилого приміщення, яке вона набула в порядку спадкування після смерті колишнього власниці ОСОБА_3, який надав відповідачу право користування належною йому за життя квартирою №27 в будинку №108 по пр. Нахімова в Приморському районі м. Маріуполя.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічні положення закріплені також ст.405 ЦК України.
В силу положень ст.406 ЦК України сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.
Тобто, право користування жилим приміщенням у членів сімї припиняється у разі припинення права власності у члена сімї, який надав їм таке право.
Після смерті колишнього власника спірної квартири відповідач залишився проживати в ній.
ОСОБА_1 після оформлення права власності на спірне житло 28.05.2018 року, будь-яких вимог щодо виселення відповідача не заявляла, оскільки будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано.
Письмової вимоги на адресу ОСОБА_2 про виселення позивач не надсилала.
На думку суду, виселення відповідача у даному випадку можливе лише після визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення, оскільки він вселився в спірне житло на згодою колишнього власника, після зміни власника житла продовжував в ньому проживати, оскільки вимог про виселення не заявлялось.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Факт вселення ОСОБА_2 до спірної квартири за згодою колишнього власника та його реєстрації там з 21.02.2008 року, тобто за життя минулого власника, ОСОБА_3, наданими доказами не спростовується.
Оскільки вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням не заявлялись позивачем, суд вважає, що вимоги про виселення за даних обставин не можуть бути задоволені.
Посилання позивача на те, що вона вважає, що існує реальна небезпека її майну, наявність боргів по сплаті комунальних платежів також не доведено належними доказами.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення витрат судових витрат в звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В звязку із необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, керуючись ст. ст. 13, 81, 263, 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 317, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 116, 156 ЖК України суд
На рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Донецької області в місті Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 20.08.2018 року.
Суддя: Пантелєєв Д. Г.