ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2018 року

м.Суми

Справа №591/6777/17

Номер провадження 22-ц/788/1018/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року в складі судді Бурди Б.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 16 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

22 листопада 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 13 грудня 2012 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 24000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки позичальниця приєдналась до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні процентної ставки, нарахуванні комісії, пені і штрафів за порушення відповідачем зобовязань банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобовязань з вчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 25 вересня 2017 року утворився борг на загальну суму 37504,51 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 16800,11 грн заборгованості за кредитним договором та 720 грн судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині незадоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач з метою отримання кредитних коштів погодилась на запропоновані банком умови їх використання шляхом підписання 13 грудня 2012 року анкети-заяви, тобто, приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також Тарифів банку. Суду були надані належні письмові докази для підтвердження кредитної заборгованості та всіх її складових, яку відповідач не спростувала.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту судове рішення не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 13 грудня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 11).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилась, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що вона була ознайомлена і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані заявниці для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як вбачається з анкети-заяви, заявницю було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявниця зобовязалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 13 грудня 2012 року станом на 25 вересня 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 37504,51 грн, яка складається з 16800,11 грн заборгованості за кредитом, 9597,16 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 8845,12 грн пені, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 1762,12 грн його процентної складової (а.с. 7-10).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір від 13 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і остання має обовязок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Проте, враховуючи, що умовами укладеного договору розмір процентів за користування кредитом, пеня та штраф не були передбачені, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку позичальниця не підписувала й оригінали цих документів позивач відповідачу не передавав, тому суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення 9597,16 грн процентів за користування кредитом, 8845,12 грн. пені і штрафу на загальну суму 2262,12 грн.

З такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обовязку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальницею.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1, підписавши 13 грудня 2012 року анкету-заяву, приєдналась до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також погодилась на запропоновані банком умови використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які подані останнім разом з позовом, не підписані відповідачем.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов, тобто, підпис ОСОБА_1 не є обовязковою умовою чинності кредитного договору.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З наданого заявником апеляційної скарги наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року вбачається, що додана до позовної заяви редакція Умов та Правил надання банківських послуг є саме тими умовами кредитного договору, які діяли на день підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, тобто, станом на 13 грудня 2012 року.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 13 грудня 2012 року по 25 вересня 2017 року, з якого вбачається, що з 13 грудня 2012 року позичальниця почала користуватися кредитними коштами, з 20 грудня 2012 року частково сплачувала борг, а останній платіж на суму 1300 грн здійснила 01 грудня 2016 року.

При цьому, частково повернувши кредит 20 грудня 2012 року у сумі 700 грн, ОСОБА_1, таким чином, погодилась зі встановленою банком на момент підписання анкетизаяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 30 % річних.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Встановивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 13 грудня 2012 року разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг в Приватбанку у редакції наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року, з чого вбачається, що остання погодилась із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, тобто, зі сплатою 30 % річних за користування кредитом і, при цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальницею не оспорювались, тобто, на думку колегії суддів, договір нею частково виконувався, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 30 % річних.

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позичальник письмово не повідомлявся не пізніш, як за 7 календарних днів до дати, з якої застосовувалась нова підвищена процентна ставка (п. 1.1.3.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг), тобто, 01 вересня 2014 року; у кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не було встановлено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

Відтак, слід вважати, що ОСОБА_1 мала обовязок перед банком сплачувати не більше, ніж 30 % річних за користування кредитними коштами за період з 01 вересня 2014 року по 25 вересня 2017 року.

В матеріалах справи відсутні докази стосовно того, що кредитний договір № б/н від 13 грудня 2012 року діяв за межами строку кредитної заборгованості, яка визначена позивачем станом на 25 вересня 2017 року, відтак, процентна ставка за користування кредитними коштами, на яку погодилась позичальниця в межах дії спірного періоду, становить 30 %.

З розрахунку заборгованості вбачається, що після використання відповідачем 13 грудня 2012 року кредитних коштів в сумі 15421,08 грн протягом пільгового періоду, тобто, по 12 січня 2013 року, банк не нараховував проценти за користування цими коштами. Отже, період користування кредитними коштами, за який банк почав нараховувати проценти, починається з дня виникнення поточної заборгованості, тобто, з 13 січня 2013 року і діяв по 25 вересня 2017 року. За період з 13 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року банк застосовував процентну ставку на рівні, який не перевищував обумовлений сторонами договору розмір процентів, тобто, не більше 30% і за цей період борг по процентам за користування кредитом, як вбачається з розрахунку заборгованості, складав 634,84 грн, з розміром якого колегія суддів погоджується.

За період з 01 вересня 2014 року по 25 вересня 2017 року позичальниця мала сплачувати банку не більше 30 % за користування кредитними коштами, а борг по тілу кредиту, розмір якого у даній справі не оспорюється, на кінець цього періоду складав 16800,11 грн. Отже, заборгованість по процентам за користування кредитом за цей період становить 15479,10 грн (16800,11 * 30% * 1121 прострочених днів / 365 днів у році).

За весь спірний період, тобто, з 13 січня 2013 року по 25 вересня 2017 року, заборгованість по процентам за користування кредитом становить 16113,94 грн (634,84 + 15479,10), однак, ураховуючи межі заявлених банком позовних вимог, тобто, в позові банк просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування кредитом у розмірі 9597,16 грн, тому з ОСОБА_1 підлягають стягненню 9597,16 грн у якості процентів за користування кредитом.

Стосовно вирішених позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, в п.п. 1.1.5.20, 1.1.5.21, 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.б.1 Умов та Правил надання банківських послуг встановлена відповідальність позичальниці за несвоєчасне повернення кредитних коштів у виді сплати пені і штрафу, розмір яких наведений у Тарифах банку.

Зокрема, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань складає 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, яка списується у день списання процентів, розрахована наступним чином: 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн щоразу коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. У випадку виникнення прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн другий місяць і більше, тому пеня нараховується як 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн.

Отже, умовами укладеного сторонами 13 грудня 2012 року кредитного договору передбачено застосування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу на загальну суму 2262,12 грн слід скасувати та частково задовольнити ці вимоги, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 1819,86 грн (500 грн + 5% від (16800,11 грн заборгованості по кредиту + 9597,16 грн боргу по процентам за користування кредитом).

Що стосується рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача пені, то колегія суддів погоджується з ним в зазначеній частині, не допускаючи, тим самим, подвійної відповідальності, тому апеляційна скарга стосовно зазначеного задоволенню не підлягає.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, виходячи із передбаченого у договорі розміру, та відмови у стягненні штрафу за невиконання зобовязань, суд першої інстанції, тим самим, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 9597,16 грн та 1819,86 грн штрафу. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 28217,13 грн (16800,11 грн боргу по тілу кредиту + 9597,16 грн боргу по процентам за користування кредитом + 1819,86 грн штрафу) заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню, у звязку з чим рішення суду першої інстанції в частині розміру судових витрат необхідно змінити.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 75 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України сплачені ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в суді першої інстанції у сумі 1200 грн судового збору (75 % від 1600 грн), а не 720 грн, як вказав суд першої інстанції, та в апеляційному суді у сумі 1800 грн (75 % від 2400 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_1

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 9597 грн 16 коп. боргу по відсоткам за користування кредитом та 1819 грн 86 коп. штрафу.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 1200 грн судового збору, а не 720 грн, як вказав суд першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1800 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач (підпис) ОСОБА_2

Судді: (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4