Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 641/4063/14-ц

провадження № 61-1287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2015 року у складі судді Колодяжної І. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

26 травня 2016 року у складі колегії суддів Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділ частки, що знаходиться у спільній частковій власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 придбано за низкою цивільно-правових договорів купівлі-продажу нежитлові приміщення, розташовані за адресою:

АДРЕСА_1.

У 2007-2008 pоках між співвласниками нежитлових приміщень загальною площею 1 763,8 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, виникали постійні конфлікти, внаслідок чого вони припинили здійснення спільної підприємницької діяльності. За взаємною згодою розділили на piвнi частини вищевказані нежитлові приміщення, переобладнавши їх за рахунок позивача, встановивши наступний порядок користування приміщеннями: ОСОБА_1 користувався приміщеннями: № 1, № 1а, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 6а, № 6б, № 6в, № 6г загальною площею 868,1 кв.м, а ОСОБА_2 - приміщеннями: № 7; № 8; № 9; № 10; № 11; № 12; № 14, загальною площею 884 кв.м.

За таких обставин ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення № 1 площею 106,6 кв.м, № 1а площею 30,9 кв.м, № 2 площею 68,5 кв.м, № 3 площею 19,3 кв.м, № 4 площею

120,8 кв.м, № 5 площею 497,5 кв.м, № 6 площею 15,5 кв.м, № 6а площею

2,4 кв.м, № 6б площею 2,4 кв.м, № 6в площею 2,5 кв.м, № 6г площею

1,7 кв. м, загальною площею 868,1 кв.м; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію згідно проведеної судової будівельно-технічної експертизи № 11693/273 від 14 січня 2015 року в poзмipi

35 044 грн за частину нежитлових приміщень; витрати за проведення технічної інвентаризації в poзмipi 2 477 грн 42 коп. та витрати за проведення експертизи в poзмipi 3 829 грн 80 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про виділ частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що після укладення договору купівлі-продажу від 19 червня 2002 року, за яким придбано більшу частину приміщення, а саме приміщення: № 7, № 8, № 9, № 10 в літ. «М-1» загальною площею 996,9 кв.м, між ними було укладено договір оренди на вказані нежитлові приміщення № № 7-10 в літ. «М-1» терміном на 10 років, тобто до 19 червня 2012 року.

3 19 червня 2002 року ОСОБА_1 використовує вищевказані приміщення під склад та не має наміру їх звільняти. У договорі оренди від 19 червня 2002 року не було визначено ціну за користування вищевказаних нежитлових приміщень у зв'язку з тим, що між сторонами була домовленість про те, що ОСОБА_1 буде використовувати ці приміщення для ведення своєї підприємницької діяльності та слідкувати за технічним станом спільних нежитлових приміщень.

У 2008 році ОСОБА_1 проводив демонтажні роботи вказаних нежитлових приміщень «М-1», після яких згідно технічного паспорту на нежитлові будівлі літ. «М-1» по АДРЕСА_1 від 17 квітня 2012 року загальна площа нежитлових приміщень становить 1 752,1 кв.м, тобто зменшилася на 11,7 кв.м. Під час перебування вищевказаних нежитлових приміщень у користуванні ОСОБА_1 технічний стан їх є різним, оскільки з 2008 pоку ОСОБА_1 слідкував за тією частиною нежитлових приміщень, які вважав своїми, а інша ж частина приміщень знаходиться в занепаді. Крім того вважав, що порядок користування приміщеннями не може бути встановлений, оскільки ОСОБА_2 взагалі жодного дня не користувався належними йому приміщеннями, що зазначено в рішенні Комінтернівського районного суду міста Харкова від

19 грудня 2012 року у справі 2020/298/2012, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позову про визнання договору таким, що визначає порядок володіння та користування спільним майном.

За таких обставин ОСОБА_2 просив виділити йому приміщення: № 1, № 1а, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 6а, № 6в, № 6г, що розташовані з лівої сторони нежитлової будівлі літ. «М-1» площею 864,1 кв.м; мережі електропостачання, водопостачання, каналізації залишити у спільній сумісній власності. Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні та обслуговуванні мереж електропостачання, водопостачання, каналізації та при виконанні poбiт, пов'язаних із приєднанням виділених приміщень до цих мереж.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки, що знаходиться у спільній частковій власності, відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не ґрунтуються на Законі.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 квітня

2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційних скарг

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У липні 2016 року ОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку про неможливість виділення приміщень в натурі, неможливість стягнення матеріальної компенсації та подальше визнання за одним із співвласників усупереч волі іншого співвласника права власності на частку майна.

Ухвалені рішення є незаконними, оскільки вони фактично порушують права власника - ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження своїм майном шляхом виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, що передбачено статтею 364 ЦК України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 квітня

2015 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року оскаржуються в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки, що знаходиться у спільній частковій власності.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від

19 червня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали в рівних частинах кожний нежитлові приміщення № 7, № 8, № 9, № 10 в

літ. «М-1» загальною площею 996,9 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від

26 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбано в рівних частках у власність нежитлові приміщення № 5, № 6 в літ. «М-1» нежитлової будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_1

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13 вересня 2006 року ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 придбано в рівних частках у власність нежитлові приміщення № 1, № 2, № 3, № 11, № 12, № 13, № 14, № 15 в літ. «М-1» загальною площею 270 кв.м за адресою: АДРЕСА_1,.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1357 від 25 жовтня 2013 року, проведеної КП «Харківське міське БТІ», поділ в натурі приміщень № 1-3, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11-15 загальною площею 1 752,1 кв.м, розташованих в нежитловій будівлі літ. «М-1» за адресою:

АДРЕСА_1 у повній відповідності до ідеальних часток співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є не можливий.

У зв'язку з чим запропоновано провести поділ в натурі приміщень

№ 1-3, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11-15 загальною площею

1 752,1 кв.м, розташованих в нежитловій будівлі літ. «М-1» з незначним відступом від ідеальних часток співвласників, враховуючи фактичний розподіл будівлі на дві відокремлені частини, а саме: 1-му співвласнику виділити приміщення № 1, № 1а, № 3, № 4, № 5, № 6, № 6а, № 6б, № 6в, № 6г, розташовані з лівої сторони в нежитловій будівлі літ. «М-1» площею

868,1 кв.м, які мають окремий вхід i можуть бути виділені в натурі; 2-му співвласнику виділити приміщення № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 14, що розташовані з правої сторони в нежитловій будівлі літ. «М-1» площею 884,0 кв.м, які мають окремий вхід та можуть бути виділені в натурі. При такому виділі ідеальні частки співвласників не зміняться.

Розмір компенсації першому співвласнику, частина якого після поділу в натурі приміщень нежитлової будівлі літ. «М-1» є меншою за половину, визначена в ринкових цінах і становить: 4 476 грн.

Однак у цьому висновку експертизи зазначено, що за період володіння будівлею співвласниками проводились перепланування приміщень, у зв'язку з чим фактична площа цих приміщень за даними техпаспорту становить 1 752, 1 кв.м, замість 1 763,8 кв.м, як зазначено у правовстановлюючих документах про право власності сторін на ці приміщення.

Пропонуючи вищезазначені варіанти поділу нежитлових приміщень, експертом вказано приміщення № 1а, № 6а, № 6б, № 6в, № 6г, які також не зазначені у правовстановлюючих документах - договорах купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, друга та третя статті 364 ЦК України).

Відповідно до пунктів 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України

18 червня 2007 року № 55 Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України

06 липня 2007 року за № 774/14041 (далі - Інструкція) поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України в редакції 2004 року).

Зміст статті 89 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили, що у спірному нежитловому приміщенні здійснено самочинне будівництво, що призвело до зменшення загальної площі спірних нежитлових приміщень і відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Інструкції не підлягає поділу, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки, що знаходиться у спільній частковій власності.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 квітня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки, що знаходиться у спільній частковій власності, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило