Справа № 192/2256/17
Провадження № 2/192/220/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24.07.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Щербини Н. О.,
за участю секретаря судового засідання Гаркуші І. С.,
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку і визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку і визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 подарував житловий будинок №2, що знаходиться в с. Березнуватівка по вул. Набережна Солонянського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в рівних частках.
До укладання даного договору житловий будинок належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видано 06 березня 2002 року на підставі рішення виконкому Березнуватівської сільської ради від 25 лютого 2002 року за №67 та зареєстрованого в Солонянському товаристві з обмеженою відповідальністю «Абріс» 06 березня 2002 року у реєстровій книзі №1 за реєстровим №279/281.
09 червня 1990 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом РАГЦ м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що вчинено актовий запис №299.
Заочним рішенням Солоняського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року по справі №192/1884/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Також даним рішенням встановлено, що позивачка не проживає з відповідачем однією сімєю, не спілкується, та не веде спільне господарство з березня 2015 року.
Позивачка зазначає, що згідно довідок Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, відповідач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, проте не проживає за вказаною адресою з 23 листопада 2009 року.
Згідно акту обстеження помешкання, складеного депутатом Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, відповідач на момент обстеження не проживає в даному будинку, його особистих речей або інших даних, які б свідчили про факт проживання не було виявлено.
Оскільки відповідач до цього часу зареєстрований у спірному приміщенні, та понад рік не проживає в ньому, що значно порушує права позивачки на користування і розпорядження вказаним нерухомим майном, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку і визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Позивачка ОСОБА_2, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 123), в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила.
Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, згідно обставин викладених в позовній заяві (а.с. 28-32). Не заперечував проти заочного розгляду справи у звязку з неявкою відповідача.
Відповідач ОСОБА_3, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.43) в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і відзиву на позов та доказів, що їх обґрунтовують. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд за згодою представника позивачки ухвалив здійснювати розгляд справи в порядку заочного провадження.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Судом було встановлено, що після здійснення реєстрації місця проживання в належному на праві власності позивачу житловому будинку, відповідач фактично без поважних причин не проживає в даному житловому будинку, а будь-які його особисті речі в будинку відсутні, що убачається з акта обстеження помешкання від 10 квітня 2017 року (а.с.41-42), складеного за участю депутата Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та свідків ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Також факт не проживання відповідача з 23 листопада 2009 року у спірному будинку підтверджується довідкою виконавчого комітету Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року №129 (а.с.40).
Суд приходить до висновку, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV.
В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Судом встановлено, що заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року у цивільній справі №192/1884/16-ц провадження №2/192/294/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 30 липня 2016 року, розірвано шлюб між сторонами (а.с. 43-44). Також вказаним рішенням встановлено, сторони з березня 2015 року проживають окремо, не спілкуються, не мають спільних інтересів та не ведуть спільне господарство.
Судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідач знаходився з позивачкою в зареєстрованому шлюбі та був зареєстрований в спірному будинку з її згоди як член сімї, що підтверджується матеріалами справи, а тому вважається членом сімї позивачки.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Суд вважає, що відповідач, як член сім'ї позивачки, а саме як її чоловік, що було встановлено в судовому засіданні, зареєстрований зі згоди позивачки в належному їй на праві власності житловому будинку, проте без поважних причин з березня 2015 року, тобто понад рік не проживає у ньому, своєї реєстрації в ньому не припинив, що порушує права позивачки як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном. В той же час відповідач не є власником даного будинку, оскільки останній хоча і був подарований позивачці під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем, однак відповідно до положень СК України таке майно є особистою власністю ОСОБА_2
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Проте, відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Оскільки ЦК України має вищу юридичну силу, тому суд вважає, що в даному випадку слід вирішувати питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що буде підставою для зняття його з реєстрації місця проживання, а тому позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідача, задоволенню не підлягають.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання без поважних причин понад один рік. При цьому він не несе будь-яких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з'являється і не користується ним з березня 2015 року, а тому є таким що втратив право на користування цим житлом.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір сплачений нею під час звернення з позовом до суду у розмірі, пропорційно до задоволених вимог (а. с. 26, 27).
На підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 77, 78, 81-82, 89, 141, 212, 229, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку і визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позву про зняття з реєстраційного обліку відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складений 01 серпня 2018 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина