Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 554/12703/13-ц

провадження № 61-3104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Октябрський відділ реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Октябрської районної ради у м. Полтаві, ОСОБА_5

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду місті Полтави від 27 травня 2016 року у складі головуючого судді - Блажко І. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 06 вересня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді - Триголова В. М., суддів: Буленка О. О., Омельченко Л. М.,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу № 554/12703/13-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 554/12703/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 1993 року він уклав шлюб із відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5 та він був записаний до актового запису про народження останньої, як батько. На час народження дитини вважав себе батьком і не мав ніяких сумнівів у цьому, однак у 1998 році відповідач повідомила його про зраду та про те, що він не є батьком дитини. Після цього позивач став проживати окремо. У телефонних розмовах з відповідачем неодноразово пропонував провести експертизу для з'ясування того чи є він батьком ОСОБА_5, однак отримував відмову.

З урахуванням наведеного просив суд виключити з актового запису від 24 липня 1996 року № 655 про народження відомості про ОСОБА_3 як про батька ОСОБА_5 (місце державної реєстрації Октябрський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження і до досягнення дитиною повноліття, в той час як ОСОБА_5, на момент винесення рішення була повнолітньою.

Крім того, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не ухилялися від проведення експертизи, оскільки не були належним чином повідомлені про день, час та місце її проведення.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення у справі, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не було доведено підстав для виключення запису про нього як батька з актового запису про народження ОСОБА_5, в той час як суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ухилились від участі в проведенні експертизи. Також суд не звернув уваги, що на момент звернення до суду із зазначеними позовними вимогами ОСОБА_5 була неповнолітньою.

Крім того, з'ясувавши, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали за межі України, суд не з'ясував чи було дотримано порядок виїзду дитини за кордон.

Вважає, що апеляційним судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми КпШС України.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, зареєстрованого та виданого Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ Полтавської області 29 березня 2013 року.

Аргументи особи, що подала касаційну скаргу щодо помилковості застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин КпШС України не є підставою для скасування рішення суду з таких підстав.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначив, що дізнався про те, що він не є батьком дитини у 1998 році під час розмови з відповідачем.

Таким чином спірні відносини між сторонами виникли на момент дії Кодексу про шлюб та сім'ю України

Відповідно до частини 1 статті 56 Кодексу про шлюб та сім'ю України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

З роз'яснень викладених у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 вбачається, що перебіг встановленого статтею 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Позивач до суду із заявою про поновлення строку на оспорення вчиненого актового запису від 24 липня 1996 року № 655 не звертався.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються лише рішення суду першої інстанції, яке було правильно скасовано з наведених вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат