Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 229/3757/15-ц

провадження № 61-1429 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко. С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 року у складі судді Рагозіної С. О. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року, у складі колегії суддів: Жданової В. С., Осипчук О. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, в якому, крім нього, зареєстровані його дружина ОСОБА_7, колишня невістка ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2011 року ОСОБА_5 з онукою фактично в будинку не проживають, проте наявність їх реєстрації у будинку створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його власністю, при цьому він несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не має можливості отримати субсидію.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_8 разом з малолітньою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1,з підстав, передбачених статтями 405, 391 Цивільного кодексу України.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала, та пояснила суду, що суд, розглядаючи справу, яка стосується інтересів малолітньої дитини, не залучив до її розгляду представників органу опіки та піклування Дружківської міської ради. Крім того, із будинку позивача вона з донькою були змушені виїхати, оскільки після розлучення із сином ОСОБА_4 їй створили такі умови, які виявилися неможливими для подальшого проживання. Зазначила, що вона проживає у помешканні, яке винаймає, і планує у подальшому повернутися до будинку позивача, сплачувати комунальні послуги, за умови, що їй не будуть чинити перешкод у користуванні житлом.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 5 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року рішення апеляційного суду Донецької області від 5 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до положень статті 405 ЦК України ОСОБА_5 втратила право користування спірним житлом. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що остання не була відсутня за місцем своєї реєстрації понад один рік, періодично проживає там, а тому не втратила право на користування цим житлом.

Апеляційний суд, залишаючи в цій частині рішення суду першої інстанції без змін, вказав на те, що оскільки ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржувалося, а тому підстав для його перегляду - немає.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що відповідач з онукою після розірвання шлюбу з його сином, покинула спірний житловий будинок та не проживала у ньому більше ніж п'ять років, що підтверджується матеріалами справи. Рішення судів порушують його право власності, зокрема, він зобов'язаний нести тягар утримання майна, з розрахунку, що в ньому зареєстровані особи, які не проживають.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 5 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_6, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, та ухвала апеляційного суду про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення у цій частині про задоволення позову.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 30 жовтня 1973 року. У будинку зареєстровані: ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_7, колишня невістка ОСОБА_8 та онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з актом від 1 вересня 2015 року ОСОБА_5 та її дочка в зазначеному будинку не проживають більше чотирьох років, що також не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до статті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСРпередбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм праву користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК Українив частині вимог до ОСОБА_6, оскільки за встановлених судами фактичних обставин, ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_6, є такими, що втратили право користування житлом оскільки більше п'яти років у будинку не проживали, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України ОСОБА_4 як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки ОСОБА_5 добровільно відмовилась від зняття з реєстрації разом зі своєю дочкою.

Безпідставними є твердження ОСОБА_5 про порушення прав малолітньої ОСОБА_6, оскільки для суду у цьому випадку немає значення те, що дитина є малолітньою, оскільки право користування будинком вона втратила одночасно зі своєю мамою.

При цьому судом враховано, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Так як указаний будинок не є місцем проживання відповідачаОСОБА_5, що встановлено судами, тому будинок не може бути і місцем проживання малолітньої ОСОБА_6, яка проживає зі своєю мамою, відповідачем ОСОБА_5

З огляду на те, що судами правильно встановлені фактичні обставини справи, однак не правильно застосовані норми матеріального права, рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_6, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та ухвала апеляційного суду про залишення рішення першої інстанції в цій частині без змін підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Керуючисьстаттями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 рокув частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1,та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року про залишення рішення першої інстанції в цій частині без змін скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2016 року залишити без зміни.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик