Провадження № 2/761/2447/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Позов мотивовано тим, що позивач зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 09.02.1978 року. У вказаній квартирі позивач проживала разом зі своїми батьками з 1978 р. на підставі ордеру № 113452 від 21.02.1964 р., виданого Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_4 та членів його сім'ї. Згідно заяви батька позивача ОСОБА_4 від 07.07.1988 р. та на підставі рішення Київської міської Ради народних депутатів № 1074 від 03.11.1988 р. «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК». Вказану вище квартиру було надано ОСОБА_1 у користування та переведено особовий рахунок на квартиру на ім'я позивача. З 01.12.1979 року за вищевказаною адресою був також зареєстрований відповідач, який на момент реєстрації перебував із позивачем у шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2017 року шлюб між сторонами було розірвано з підстав відсутності факту ведення спільного господарства, а так само й шлюбно-сімейних стосунків з 2014 р. З моменту фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачем. ОСОБА_3 проживає в квартирі, при цьому жодних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не несе, постійно та систематично влаштовує сварки й скандали, подекуди погрожує фізичною розправою. Спільні повнолітні діти, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які також зареєстровані за вказаною адресою, через тяжкі й несприятливі стосунки з відповідачем, були вимушені залишити своє постійне місце проживання в квартирі та орендувати житло. Оскільки, шлюб між сторонами було розірвано. Підстав для проживання ОСОБА_3 в квартирі, яка була надана батьку позивача відпала. Крім того, вказує, що спільне проживання й користування з відповідачем квартирою неможливе, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, що підтверджується відповіддю з Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві № 301-03/125/56-2017 від 16.06.2017. Отже, позивач просить, з підстав визначених ст. 116 ЖК України, виселити відповідача з квартири без надання останньому іншого жилого приміщення.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 22 лютого 2018 у справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз'яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.

У встановлений судом строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзив на позов не подав, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача також не надходило.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як зазначає ОСОБА_1, у квартирі АДРЕСА_1 позивач проживала разом зі своїми батьками з 1978 р. на підставі ордеру № 113452 від 21.02.1964 р., виданого Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_4 та членів його сім'ї.

Згідно заяви батька позивача ОСОБА_4 від 07.07.1988 р. та на підставі рішення Київської міської Ради народних депутатів № 1074 від 03.11.1988 р. «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК», квартиру було надано ОСОБА_1 у користування та переведено особовий рахунок на квартиру на ім'я позивача та прийнято останню до членів кооперативу.

З матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник особового рахунку) з 09.02.1978 р., ОСОБА_3 (колишній чоловік) з 01.12.1979 р., ОСОБА_5 (син) з 30.03.1982 р., ОСОБА_6 (дочка) з 15.07.1990 р., вказане підтверджується довідкою № 11/17 від 11.06.2017 р. виданої ЖБК «Жовтень»

Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЖК України, члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім'ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім'ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей.

Встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.08.1979 р., який на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2017 р. розірвано.

Позивач, як на одну з підстав для задоволення позову, зазначає, що ОСОБА_3 на даний момент не є членом сім'ї, а тому не в праві користуватись квартирою.

Згідно з ч. 5 ст. 145 ЖК України, до членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням. У разі відсутності угоди між членом кооперативу і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені частиною п'ятою статті 144 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Підставами для виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Наймач відповідає за дії малолітніх та неповнолітніх дітей. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Також, ОСОБА_1 вказує, що спільне проживання й користування з відповідачем квартирою неможливе, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, що підтверджується відповіддю з Шевченківського УП ГУНП у м. Києві № 301-03/125/56-2017 від 16.06.2017.

Водночас, із відповіді на адвокатський запит наданої Шевченківським УП ГУНП у м. Києві № 301-03/125/56-2017 від 16.06.2017 р. вбачається, що в період часу з 01.01.2017 по 31.05.2017 до чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві заяви та повідомлення ОСОБА_1 про застосування насильства в сім'ї або реальної загрози його вчинення гр. ОСОБА_3, зареєстровано в канцелярії управління за № 301-аз від 13.06.2017 та розглянуто. За наслідками розгляду заяви проведено перевірку та вказані матеріали перевірки списані в справі управління поліції за № 21384 від 04.05.2017.

У відповіді на запит вказано одну подію, яка мала місце 29.04.2017 р., однак не вказано, що відносно ОСОБА_3 були застосовані якійсь заходи впливу та не зазначено інформації про інші порушення.

Тобто, твердження позивача про систематичне порушення відповідача правил співжиття не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, позивачем не вказано та не надано доказів того, що до відповідача вживались будь-які заходи запобігання і громадського впливу.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами щодо систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_3, суд дійшов до висновку про те, що вимога про виселення є передчасною, та вважає за можливе з цих підстав відмовити у задоволенні позову.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 79, 209, 210, 212-215, 223, 228, 258, 259, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України; ст.ст. 64, 116, 144, 145 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України не стягуються.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 квітня 2018 року.

Суддя: