Провадження № 22-ц/772/770/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 рокуСправа № 127/24663/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., секретар - Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Венгрин О.О. у залі суду м. Вінниця, повний текст складено 02 лютого 2018 року, у справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання, -

встановив:

У листопаді 2016 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулось до суду із вищевказаним позовом в якому, відповідно до остаточних позовних вимог, просило:

стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2011 до 31.05.2012 в сумі 4793,86 грн.;

стягнути з ОСОБА_6 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.06.2012 до 31.12.2012 в сумі 1243,96 грн.;

стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.01.2013 до 31.05.2013 в сумі 1882,73 грн.;

стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.06.2013 до 01.10.2016 в сумі 11295,88 грн.;

стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за період з 01.04.2013 до 01.10.2016 заборгованість у розмірі 845,19 грн. - 3% річних та 4783,11 - інфляційні втрати.

Позов мотивовано тим, що квартира по АДРЕСА_1 забезпечується позивачем послугами централізованого теплопостачання.

Відповідачі порушують Правила надання послуг населенню з централізованого опалення та гарячого водопостачання вчасно не сплачуючи за надані житлово-комунальні послуги, в результаті чого станом на 27.10.2016 утворилась заборгованість.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго»: солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 4793 грн. 86 коп. за період з 01.04.2011 по 31.05.2012; з ОСОБА_6 заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 1243 грн. 96 коп. за період з 01.06.2012 по 31.12.2012; солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 1882 грн. 73 коп. за період з 01.01.2013 по 31.05.2013; солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 11295 грн. 88 коп. за період з 01.06.2013 по 01.10.2016; солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 845 грн. 19 коп. - 3% річних, 4783 грн. 11 коп. - інфляційних. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_6 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» борг за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.04.2011 до 01.10.2016 в розмірі 1894,63 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, суд дійшов помилкового висновку про стягнення боргу у солідарному порядку з відповідачів, які є співласниками квартири; суд помилково керувався ст. 64,68 ЖК України; про стягнення з відповідачів боргу за надання послуг ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і стягнення з них суми боргу, оскільки вони з 01.01.2003 не проживають у вказаній квартирі, що підтверджується рішенням суду; невірним є обрахунок розміру боргу за відсутності тарифів. Суд не звернув увагу про недоведеність надання послуг. Не взято до уваги, що здійснені проплати за комунальні послуги не можуть зараховуватись як проплати на виконанню раніше ухвалених рішень суду про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстровані в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

14 червня 2012 року між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» (виконавець) та ОСОБА_4 (споживач) укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №16182177.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12.12.2017, у справі №127/8179/17 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», треті особи без самостійних вимог - Вінницьке обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, Головне управління Держспоживслужби у Вінницькій області про визнання недійсним договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 14.06.2012 №16182177.

Вказаним рішенням суду від 08.11.2017 року, що власниками цієї квартири є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - по 1/2 частці квартири на підставі свідоцтва про право власності.

В даній квартирі зареєстровані чотири особи: ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5.

Сторони договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води погодили, що в квартирі на момент його укладання мешкають чотири особи, а заборгованість за надані підприємством послуги з теплопостачання становить 19754,16 грн.

Судом встановлено, що судами неодноразово ухвалювалось рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиту теплову енергію.

Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 25.07.2008 у справі №2-2984/08, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» борг за спожиту теплову енергію станом на 01.03.2008 в сумі 4512,53 грн.

Так, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27.07.2011, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2012, у справі № 2-2346/11 за позовом КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.04.2008 по 01.04.2011 в розмірі 10447,79 грн.

З розрахунку, наданого позивачем при уточненні позовних вимог (Т.2 а.с. 49) вбачається, що загальна заборгованість з оплати спожитих послуг (опалення та гаряче водопостачання) по квартирі по АДРЕСА_1 за період з 04.2011 по 10.2016 по особовому рахунку № НОМЕР_3 складає 19216,43 грн.

Дану заборгованість позивач у своїй заяві розбив на певні періоди, враховуючи при цьому неповну цивільну дієздатність ОСОБА_5, тимчасову відсутність за місцем постійного проживання ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_7. та здійсненні певні проплати за послуги, а тому позивач і просив стягнути всю заборгованість по вказаним ним періодам.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» надавалися послуги з теплопостачання, які отримували відповідачі у справі, проте останні проводили оплату лише частково, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом солідарного стягнення заборгованості з відповідачів за певні періоди та стягнення з апелянта заборгованості за інший період, а також 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступних міркувань.

Між ОСОБА_4 (споживачем) та позивачем (виконавцем), був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Предметом договору є надання виконавцем споживачеві (власнику квартири) та членам його сім'ї, які фактично проживають у квартирі послуги з опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язаний оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах передбачених договором.

В п. 2 Договору зазначається, які послуги будуть надаватись - централізоване опалення та централізоване водопостачання.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Також, обов'язок сплачувати за спожиті комунальні послу, в т.ч. за теплопостачання передбачено п. 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З іншим співвласником квартири - ОСОБА_6, аналогічний договір про надання послуг не укладався, однак ОСОБА_6 не заперечував факт надання послуг з теплопостачання у період з 2011 року по 2016 рік та користування цими послугами.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.(ст.322 ЦК України).

Виходячи із змісту пункту 5 частини 3 статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (висновок Верховного Суду України у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі 6-59цс13).

Правовідносини між співвласниками майна як суб'єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами.

Правовідносини власників житлових приміщень з утримання житлового приміщення регулюються нормами ЦК України та законодавства, яке регулює користування житловими будинками та прибудинковими територіями (висновок Верховного Суду Україні у справі № 6-734цс15).

Отже, власниками згаданої квартири є ОСОБА_6 і ОСОБА_4 по ? частці квартири.

Статтею 319 ЦК України стверджується принципи здійснення права власності, в т.ч., про забезпечення усім власників рівних умов здійснення своїх прав, та про те, що власність зобов'язує.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих житлових приміщень здійснюється за рахунок коштів їх власників.

У вказані квартирі, крім співвласників, зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які являються членами сім'ї одного із співвласників - ОСОБА_4 (Т.1.а.с. 102).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина третя цієї статті вказує про обов'язок членів сім'ї - члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Однак, в ході розгляду справи, було встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які мають право користуватись даною квартирою, і які є членами сім'ї одного із співвласників, не проживають в цій квартирі з 2004 року.

Дані обставини частково визнаються позивачем, а саме в певних періодах проживання вказаних осіб, і ці обставини підтверджуються рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2016 у справі №127/17886/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про усунення перешкод у володінні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, яким визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 з 01.01.2003.

В даному рішенні суд посилається на акти ТОВ «ЖЕО» за 2015 рік та за 2016 рік, в яких підтверджується не проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в спірній квартирі ще з 2003 року. (Т.1 а.с. 90).

Відповідно до ч. 4 ст 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, а якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії згаданих Актів ТОВ «ЖЕО» (а.с.99.,100,101).

Відповідно до інформації викладеній в довіреності, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_9 керувати та розпоряджатись всім рухомим та нерухомим майном (Т.1 а.с.232-233), дана довіреність засвідчена віце-консулом України в Португалії, складена 30.01.2012 року, в якій стверджується про перебування ОСОБА_4 у Португалії.

ОСОБА_4 04.08.2017 року зроблено письмову заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом (Т.2.а.с. 7), в якій остання вказує, про те, що вона разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживають в Португалії, і намірів проживати в спірній квартирі не мають.

В матеріалах справи є копія «Засвідченя» яка складена мовою оригіналу, так і в перекладі з португальської мови на українську мову, посвідченого Президентом Общини Боудаго, Муніципалітет Трофа, в якому вказується що, на підставі перевірки архівних документів секретаріату общини, підтверджується що ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю: ОСОБА_7, ОСОБА_5, проживає з 2004 року в Трофа. «Засвідчення» видано в 2012 році. (Т.2 а.с. 32,33)

В матеріалах справи є аналогічне «Засвідчення» про проживання, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 в Португалії, посвідченого Президентом цього ж португальського Муніципалітету, від 23 вересня 2014 року.

Крім цього, саме з неодноразових одноособових звернень ОСОБА_6 до позивача та до компетентних органів з приводу надання комунальних послуг, їх нарахувань та проведення перерахунків, та із зворотних відповідей на його звернення, явно вбачається факт не проживання сім'ї ОСОБА_5 у спірній квартирі.

Отже, ОСОБА_7, та ОСОБА_5, з 2004 року не проживають у спірній квартирі і не користуються нею, відповідно до ст. 156 ЖК України, не зобов'язані брати участі у витратах по утриманню спірною квартирою, і звільняються від відповідальності перед позивачем за надані послуги, а від так в задоволенні вимого позову до них слід відмовити.

Але, в даному випадку, якщо факт не проживання користувачів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у квартирі звільняє їх від відповідальності, то факт не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі не звільняє її від обов'язку утримувати квартиру, яка знаходиться у її власності, передбаченого статтями 319, 322 ЦК України.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( частина перша статті 355 ЦК України).

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Встановивши описані вище обставини, проаналізувавши зазначені норми колегія суддів прийшла до висновку, що саме ОСОБА_6 на підставі закону та ОСОБА_14 на підставі договору, являючись власниками цієї квартири, несуть всі зобов'язання по її утриманню та всі витрати необхідні для цього, в т.ч. за послуги опалення та постачання гарячої води. При цьому кожен із співвласників квартири несе відповідальність за зобов'язаннями, відповідно до своєї частки у праві власності, тобто в рівних частках (по ?).

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати від боржника сплати грошей за надані послуги.

Отже, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, та її розрахунок наведений в додатках до позову та до заяв про зміну позовних вимог. Сума заборгованості за послуги теплопостачання за період 04.2011 року по 09.2016 рік складає 19216,43 грн.

Апелянт заперечує проти розрахунків позивача, стверджуючи, що останнім так і не були надані суду тарифи та ціни на послуги, та нормативні акти, якими затверджувались тарифи та ціни.

Колегія суддів критично ставиться до цих тверджень, так як ОСОБА_6, надаючи суду свої розрахунки, теж суду не надав ні тарифів, ні цін на послуги, які він брав за основу при здійсненні своїх розрахунків, тобто, не надав суду доказів на підтвердження їх правильності. Також ОСОБА_6 не було надано жодного доказу, який би ставив під сумнів розрахунки підприємства, як спеціалізованого підприємства, яке постійно працює з споживачами, і веде облік наданих послуг та їх розрахунки, відповідно до вимог Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Позивач також просить стягнути 845,19 - 3% річних, 4783,11 - інфляційні втрати. Аналогічно в рівних частках підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати в розмірі зазначеному в позові. Беручи до уваги правильність розрахунків заборгованості по оплаті за надані послуги з теплопостачання, колегія суддів, перевірила розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, і прийшла до висновку про їх безпомилковість. Крім цього, суд бере до уваги, що ОСОБА_6 про необхідність стягнення цих складових загального боргу та про їх розмір не заперечував, і рішення суду в цій частині не апелював.

Апелянтом було подано заяву про застосування загальної позовної давності - три роки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції не встановив пропуску строку позовної давності, так як в договорі про надання послуг з теплопостачання від 14.06.2012 року (п.34) визначено строк позовної давності 5 років.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, так як, позовна давність строком п'ять років, яка згадана в п. 34 Договору, це позовна давність про яку домовились в договорі позивач та ОСОБА_4. Домовленостей між ОСОБА_12 та підприємством про вказану позовну давність не було.

Однак, як вбачається з матеріалів справи ( оборотні відомості та розрахунки заборгованості), які надані позивачем, та у розрахунках ОСОБА_6, в період з 04.2011 року по 10.2016 року здійснювались платежі за надані послуги.

Зокрема, в розрахунках ОСОБА_6 відображено перший платіж у вказаному періоді - за червень 2012 року. Інші платежі хоча і не регулярно здійснювались, але з незначним інтервалом, і останній платіж був здійснений в жовтні 2014 року. Подібна інформація відображена і в розрахунках позивача. Позов до суду поданий 22.11.2016 року.

Відповідач, стверджував, що суми, які сплачувались у цей період, це не суми зроблені в рахунок виконання ухвалених судових рішень (до 2011 року), а наполягав, на тому, що це оплата на надані підприємством послуги.

В частині першій ст. 264 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Отже, враховуючи дану норму, та те, що ОСОБА_6 не заперечував проти надання послуг та часткову оплату за них, колегія суддів прийшла до висновку про переривання перебігу позовної давності, а від так, відсутній сплив позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції не застосовано вимоги ст. 156 ЖК України, які підлягали до застосування та застосував ст. 64 ЖК України, яка до застосування не підлягала, що призвело до порушення норм матеріального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з наведених вище підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» при подачі позову сплатило судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп., оскільки суд ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню в рівних частинах з ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» ( м. Вінниця, вул. 600-річчя, 13, ) 1/2 частину заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2011 року по 01.10.2016 року, а саме: 9 608 ( дев'ять тисяч шістсот вісім) грн. 21 коп. та 422 (чотириста двадцять дві) грн. 59 коп. - 3% відсотки річних, 2 391 (дві тисячі триста дев'яносто одна ) грн. 55 коп. - інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» ( м. Вінниця, вул. 600-річчя, 13, ) 1/2 частину заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2011 року по 01.10.2016 року, а саме: 9 608 ( дев'ять тисяч шістсот вісім) грн. 21 коп. та 422 (чотириста двадцять дві) грн. 59 коп. - 3% відсотки річних, 2 391 (дві тисячі триста дев'яносто одна ) грн. 55 коп. - інфляційних втрат.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в рівних частках на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» ( м. Вінниця, вул. 600-річчя, 13, ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 378 ( тисяча триста сімдесят вісім) грн. по 689 ( шістсот вісімдесят дев'ять) грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання її копії до Верховного Суду.

Головуючий: Сало Т.Б.

Судді: Панасюк О.С.

Шемета Т.М.

Текст складено 20 серпня 2018 року.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.