Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа №363/1277/16ц

провадження № 61-825св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «АЗАРО ГРУП»,

представник відповідача - Короткін ІгорВасильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року у складі головуючого судді Купрієнка С. І. таухвалу апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року у складі суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Верланова С. М.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справа, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «КПО Гарант» (далі - ТОВ «КПО Гарант») про стягнення належних до виплати сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_7 працював на посаді директора ТОВ «КПО Гарант», 23 грудня 2013 року звільнений з роботи за прогул без поважних причин, однак при звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок.

З цих підстав, просив зобов'язати ТОВ «КПО Гарант» нарахувати заробітну плату за період з жовтня по листопад 2013 року й 15 робочих днів у грудні 2013 року, стягнути з ТОВ «КПО Гарант» на його користь заробітну плату за вказаний вище період на загальну суму 17 512,14 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 2 139,36 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 255 371,41 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач з 1 жовтня 2013 року по день звільнення 23 грудня 2013 року не з'являвся на робочому місці та не надав належних та допустимих доказів на спростування цього. При цьому, виплату ОСОБА_7 заробітної плати, нарахованої за період з березня по вересень 2013 року, та всіх належних сум при звільненні проведено після пред'явлення останнім вимоги про розрахунок.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від05 жовтня 2016 року доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а висновки суду про недоведеність позивачем своїх вимог є правильними.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги касаційної скарги мотивовані тим, щовідповідачем порушено вимоги законодавства про працю, зокрема, статей 47, 83, 116, 117 КЗпП України, в день звільнення із ОСОБА_7 не проведено повного розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з 1 жовтня по 23 грудня 2013 року складає 17 512,14 грн., по компенсації за невикористані дні щорічної відпустки - 2 139,36 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення по день фактичного розрахунку складає 303 684,92 грн. На день розгляду справи в суді заборгованість залишається невиплаченою.

Від іншого учасника у справі ТОВ «КПО Гарант», назву якого змінено на ТОВ «АЗАРО ГРУП», відзиву на касаційну скаргу, клопотань (заяв) до суду касаційної інстанції не надходило.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «АЗАРО ГРУП» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційний суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи касаційної скарги, не вбачає підстав для її задоволення, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 23 грудня 2013 року ОСОБА_7 звільнено з посади директора ТОВ «КПО Гарант» за прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України, на підставі протоколу Загальних зборів учасників Товариства №24 від 23 грудня 2013 року та виданого наказу №32 від 23 грудня 2013 року про його звільнення.

30 листопада 2015 року ОСОБА_7 направив на адресу ТОВ «КПО Гарант» вимогу про проведення розрахунку при звільненні, вказавши банківські реквізити для безготівкового переказу коштів.

29 грудня 2015 року відповідач перерахував на картковий рахунок ОСОБА_7 заробітну плату та грошову компенсацію за невикористаної дні щорічної відпустки на загальну суму 55 652,13 грн.

Встановивши, що у день звільнення ОСОБА_7 не працював, суди дійшли правильного висновку, що відповідачем не порушено вимог трудового законодавств щодо проведення розрахунку зі звільненим працівником, оскільки виплата всіх сум, що належать позивачу від підприємства, була здійснена після пред'явлення ним вимоги про розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що невиплата належних ОСОБА_7 при звільненні суми від підприємства надає право позивачу на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

З 1 жовтня 2013 року ОСОБА_7 було поновлено в правах та обов'язках директора ТОВ «КПО Гарант» за рішенням Загальних зборів учасників Товариства.

Станом на 20 жовтня 2014 року ОСОБА_7 нарахована, проте ним не отримана заробітна плата за березень 2013 року по вересень 2013 року у сумі 43 284,99 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ТОВ «КПО Гарант» про поновлення на роботі, що, у силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, має преюдиційне значення для розгляду справи, встановлено, що ОСОБА_7 з жовтня 2013 року по день звільнення не виходив на роботу.

Ураховуючи, що з вимогою про сплату зазначеної вище суми ОСОБА_7 звернувся лише 30 листопада 2015 року, у діях відповідача вини у невиплаті заробітної плати не вбачається.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що сплата страхових внесків із заробітної плати позивача за жовтень та листопад 2013 року підтверджує факт перебування сторін спору у трудових відносинах, не спростовує встановленої судами обставини, що позивач з жовтня 2013 року по день звільнення не виходив на роботу, у зв'язку з чим, при обліку в табелі робочого часу робились відмітки про прогул.

Касаційний суд критично оцінює доводи касаційної скарги про те, що після отримання відповідачем 21 грудня 2015 року вимоги про розрахунок, виплата йому заборгованості проведена з порушенням строків, передбачених статтею 116 КЗпП України, не на наступний день, оскільки матеріали справи не містять відомостей про дату отримання відповідачем цієї вимоги, дані обставини судами не встановлювались.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій саме позивач стверджував, що затримка у розрахунку при його звільненні мала місце з дня звільнення, а не з моменту направлення ним вимоги.

Доводи касаційної скарги, що судами неправильно застосовано положення статті 83 КЗпП України та залишення поза увагою факт невиплати йому компенсації за дні додаткової відпустки, передбаченої Колективним договором, є безпідставними, оскільки позивач не відстоював цю позицію у судах попередніх інстанцій, зокрема, не деталізував складові позовної вимоги щодо стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки, не підтверджував доказами наявності у нього права на отримання додаткової відпустки, календарного розрахунку (періоду надання) та розміру компенсації у грошовому виразі.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суду, дійшов обґрунтованого висновку, що строки розрахунку при звільненні ОСОБА_7, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, відповідачем не порушено, тому до відповідача не може застосовуватись передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку такого розрахунку.

Касаційна скарга не містить у собі підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, для повного або часткового скасування судових рішень, а доводи ОСОБА_7 стосовно необхідного переоцінки доказів та встановлення інших фактичних обставин справи виходять за межі повноважень Верховного Суду, встановлених статтею 400 ЦПК України.

Пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням викладеного, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України , Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:В. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик