Справа № 369/5648/17 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/298/18 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 22 16.01.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року по справі за позовом Товармства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» до ОСОБА_2 про розірвання договору, виселення та стягнення заборгованості,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» (надалі ТОВ «Черемшина 2012» та/або позивач) звернулось з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності йому на праві приватної власності належить приміщення, загальною площею 5 811 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

У 2013 році з ОСОБА_2 був укладений договір № 325 про оренду ліжко-місць в гуртожитку, за яким відповідачка зобов'язана вносити оренду плату. Станом на 30 квітня 2017 року відповідач за проживання в гуртожитку має заборгованість в розмірі 28 604 грн. Вказав, що такими діями відповідач порушує права позивача та в добровільному порядку не звільняє спірне приміщення, наявний борг не сплачений, тому є правові підстави для розірвання договору та для виселення відповідачів з кімнати гуртожитку.

Просив розірвати договір оренди 2-х ліжко-місць №325 від 01 жовтня 2013 року, укладений між ТОВ «Черемшина-2012» та ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за орендну плату в розмірі 28 604 грн.; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина - 2012» заборгованість по оплаті оренди житла в розмірі 20 400 грн. (двадцять тисяч чотириста грн.) та сплачений судовий збір в розмірі 1 141,12 грн. (одна тисяча сто сорок одна грн. 12 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач ТОВ «Черемшина 2012», звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить його скасувати в частині відмови у розірванні договору оренди та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги про розірвання договору оренди.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваним рішенням з ОСОБА_2 стягнуто борг по оплаті оренди житла, що підтверджує наявність законних підстав для розірвання договору оренди. Стягуючи заборгованість по оплаті орендної плати, суд встановив, що між сторонами укладено договір оренди ліжко-місця в гуртожитку, тобто встановив, що спірне приміщення є житловим, а зазначені факти підтверджують, що відповідач користується кімнатою у гуртожитку. Позивач довів наявність боргу у відповідача та наявність підстав для розірвання договору оренди. Суд не відобразив у рішенні результати оцінки доказів, не навів мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів

3)показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у справі уклавши договір оренди ( найму) житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1 власником якого є позивач у справі ТОВ «Черемшина-2012» всупереч вимогам ст.ст. 810, 815 ч.3, 526, 530 ЦК України, п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208 не виконує в повному обсязі взяті на себе зобов'язання передбачені п.4 Договору щодо своєчасної та повної оплати за користування орендованим житловим приміщенням та станом на час звернення до суду має перед позивачем заборгованість по оплаті. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 06.04.2013 року, ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать нежилі приміщення, загальною площею 5811 кв.м., які розташовані за адресою: м. Вишневе, вул. Червоноармійська, 5.

01 жовтня 2013 року ТОВ «Черемшина 2012» та ОСОБА_2 укладено договір про оренду ліжко-місць в гуртожитку.

Відповідно до п. 1 Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування ліжко-місця для тимчасового проживання у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, надалі гуртожиток, у кількості 2 л/м в кімнаті № 325. Пунктом 2 Договору визначено, що на виконання п. 1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування додатковий інвентар, обладнання та меблі, згідно переліку у Додатку 1 до Договору.

Дія договору може бути достроково припинена за ініціативою орендаря, про що орендар має письмово повідомити орендодавця не менш ніж за 10 днів від дати розірвання договору (пункт 9.1. Договору). Згідно п. 5 Договору орендодавець має право, достроково припинити дію Договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених ст. 9.2 Договору. Відповідно до п. 9.3 Договору дострокове припинення (розірвання) Договору означає втрату права на проживання в гуртожитку, у зв'язку з чим орендар зобов'язаний у триденний термін звільнити кімнату, повернути в належному стані прийняте майно та інвентар, повністю розрахуватись з орендодавцем за договором. Реєстрація не є підставою для визнання права на проживання в гуртожитку. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 року (п.13 Договору).

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

За змістом статті 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Відповідно до частини першої статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Як випливає із системного аналізу статей 810, 812, 821 ЦК України положення зазначених норм матеріального права підлягають застосуванню виключно до правовідносин, що випливають з договору найму (оренди) житла.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Так, згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Враховуючи вище викладене, позивачем не надано письмових належних та допустимих доказів того, що нежилі приміщення, загальною площею 5811 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є гуртожитком, оскільки відповідного дозволу санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку надано не було.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Крім того, позивачем не надано доказів, що спірне приміщення входить до складу житлового фонду, а тому місцевий суд правильно вважав, що спірні правовідносини не виникли із договору найму (оренди) житла, які регулюються Главою 59 ЦК України.

За викладених обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є недоведеними в частині розірвання договору та виселення без надання іншого приміщення і відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів також критично оцінює твердження позивача про те, що відповідачі мають бути виселеним з кімнати, де вони проживають.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Колегія суддів, також, при вирішенні справи враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, відповідно до якого «Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга не містить.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалось.

Оскільки, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 - 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: