Справа №480/2894/16-ц 09.01.2018
Провадження №22-ц/784/54/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2018 року місто Миколаїв

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

Головуючого - Прокопчук Л.М.

Суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

Із секретарем судового засідання Яценко Л.В.

За участю представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, поданими його представниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5, на заочне рішення, яке ухвалено 28 липня 2016 року Миколаївським районним судом Миколаївської області в приміщенні того ж суду, головуючий Терентьєв Г.В. у справі номер 480/2894/16-ц, провадження 22-ц/784/2518/17, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

30 грудня 2016 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 28.06.2016 року о 14:25 на автодорозі Березівка-Одеса в напрямку м. Одеса рухався автомобіль Тайота Хайлендер р/н НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_4, який біля села Свердлове Комінтерновського району Одеської області в порушення Правил дорожнього руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не врахував погодні умови, відповідно не реагував на їх зміну, не обрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням автомобіля внаслідок чого допустив зіткнення з передньою частиною автомобіля Мерседес Бенс р/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_8, який здійснив вимушену зупинку з урахуванням погодних умов та стояв, не рухаючись, з увімкненою аварійною сигналізацією на узбіччі дороги, не порушуючи Правила дорожнього руху. Позивач знаходилась в зазначеному автомобілі в якості пасажира та отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, забійної рваної рани лобної області, множинні садна, травматичне пошкодження лівого колінного суглоба, мала вагітність 35 тижнів, анемію вагітності. З часу ДТП вона постійно лікується. Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди витрат на лікування в розмірі 5330,00 грн., знищення належного їй мобільного телефону 2676,00 грн., вартість послуги за стоянку автомобіля на платному майданчику 2360,00 грн., а всього 10366,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн. (а.с. 3-8).

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 у відшкодування майнової шкоди 10366,00, моральної - 100000 грн., судовий збір 1551,20 грн., а всього 111917,20 грн.(а.с.71-73).

Ухвалою того ж суду від 06.11.2017 року відповідачу було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 85-86).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач в особі його представника ОСОБА_2, а також в особі його представника ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою (кожен з них окремо). В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині задоволення позову про відшкодування майнової шкоди скасувати і відмовити в задоволенні позову в цій частині, а в частині вирішення спору про стягнення моральної шкоди просить рішення суду змінити та зменшити розмір суми на відшкодування моральної шкоди до 5000 грн. (а.с. 188-191). В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі (а.с.195-201). Обидва представники посилаються на те, що судом неповно з'ясовані обставини справи, на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційні скарги відхилити, рішення суду залишити без змін.

Представники відповідача просили апеляційні скарги задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. При цьому вказаною постановою встановлено, що 28.06.2016 року водій ОСОБА_4 о 14 год. 20 хв. керуючи автомобілем «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 на автодорозі Березівка-Одеса в напрямку м. Одеса, біля с. Сверлове Комінтернавського району Одеської області, не був уважним, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого не справився з керуванням та скоїв наїзд на автомобіль «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_2. Матеріальну шкоду заподіяно двом автомобілям та тілесні ушкодження отримали ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 Своїми діями ОСОБА_4 порушив п.2.3, 12.1 ПДР і вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Задовольняючи позов, суд виходив з доведеності вини відповідача в скоєнні ДТП та доведеності позовних вимог як щодо розміру матеріальної, так і щодо розміру моральної шкоди. При цьому суд послався на консультативний висновок лікаря від 06.12.2016 року, яким підтверджено, що позивач витратила на своє лікування 5330,00 грн., на копію корінця №001729, який підтверджує, що з 28.06.2016 року по 08.11.2016 року автомобіль д.н.з. НОМЕР_3 перебував на автостоянці та за цей період перебування сплачено 2360,00 грн., також суд зробив висновок про те, під час ДТП було пошкоджено мобільний телефон позивача вартістю 2676,00 грн.

Задовольняючи позов про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачу внаслідок ДТП заподіяні тілесні ушкодження, під час ДТП вона була вагітною.

Але з висновками суду в повній мірі погодитись не можна.

Ухвалюючи рішення, суд послався на вимоги ст.ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України, які регулюють підстави відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду, при цьому поза увагою суду залишились норми ч.2 ст. 1188 ЦК України, якою передбачено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Норми ст. 1188 ЦК в цьому випадку носять спеціальний характер відповідальності власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, до яких відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК відносяться транспортні засоби, а тому саме вони повинні застосовуватись при розгляді спорів, що виникають у таких правовідношеннях.

На зазначене було звернуто увагу в п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", в якому, зокрема, зазначено, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов'язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов'язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов'язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК,тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

Пасажир транспортного засобу підпадає під категорію "інших осіб", яким завдано шкоди внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки. Отже, якщо при зіткненні кількох автомобілів постраждав пасажир або пішохід, обов'язок відшкодувати потерпілому шкоду покладається на всіх володільців небезпечних об'єктів солідарно, незалежно від вини обох водіїв або одного із них.

Зі справи вбачається, що шкода позивачу як пасажиру автомобіля «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_2. була завдана внаслідок взаємодії вказаного автомобіля, яким керував чоловік позивача ОСОБА_10, та автомобіля Тайота Хайлендер р/н НОМЕР_4 під керуванням відповідача ОСОБА_4

Позивач обмежилась зверненням щодо відшкодування завданої їй шкоди до відповідача, виходячи при цьому з того, що його вина в ДТП доведена постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року.

Виходячи з приписів ч.1 ст. 13 ЦПК, відповідно до яких суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (аналогічна норма ч.1 ст. 11 ЦПК України, яка діяла на час розгляду спору судом першої інстанції), та наведених вище роз'яснень постанови Пленуму ВССУ, слід вирішити заявлений позов.

Відповідно до п. 4 вказаної постанови Пленуму ВССУ потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Для підтвердження витрат у зв'язку із пошкодженням обличчя позивач надала консультативне заключення лікаря Кліники естетичної медицини лікувально-діагностичного центру «Конекс» м. Вінниця, відповідно до якого їй рекомендована пластична операція для усунення наслідків пошкодження обличчя внаслідок ДТП та зазначена вартість проведення операції на загальну суму 5330 грн. Також позивачем надані три чеки про сплату на користь вказаного центру загальної суми 1585 грн. (а.с. 20). Інших доказів з приводу вказаної вимоги позивачем не надано.

Суд першої інстанції з порушенням вимог ст. 58 ЦПК України, який діяв нас ухвалення рішення, врахував як належний доказ консультативне заключення, в той же час наданим чекам, які підтверджують факт понесених витрат, тобто містять інформацію щодо предмета доказування, помилково ніякої оцінки не надав.

З урахуванням наведеного, рішення суду в зазначеній частині слід змінити, визнавши, що розмір завданої матеріальної шкоди становить 1585 грн., оскільки вказана сума підтверджена чеками про її сплату. Та обставина, що в чеках не зазначено найменування (прізвище) платника не може бути підставою для неприйняття їх як належного доказу з урахуванням у сукупності всіх доказів та обставин справи.

Слід погодитись з доводами апеляційних скарг щодо необгрунтованого задоволення судом позовних вимог про стягнення витрат за період знаходження автомобіля Мерседес» д.н.з. НОМЕР_2 на стоянці в розмірі 2360,00 грн. та вартості мобільного телефону в розмірі 2676,00 грн.

На підтвердження вказаних витрат позивач надала корінець квитанції № 001729 про те, що зазначений автомобіль перебував на стоянці з 28.06.2016 року по 08.11.2016 року, та фотографії пошкодженого мобільного телефону LENOVO (а.с. 21-23).

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи, та ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу наведених норм, слід прийти до висновку, що позивач повинна довести, що вона є власником автомобіля та мобільного телефону або володіла вказаним майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), але такі докази в справі відсутні. Також відсутні докази того, що мобільний телефон пошкоджено саме внаслідок ДТП, що він не підлягає відновлювальному ремонту.

Проте судом першої інстанції положення зазначених норм матеріального і процесуального права не додержані, внаслідок чого висновок про задоволення позову у вказаній частині є неправильним. З огляду на наведене підстав для задоволення позову у вказаній частині немає.

Висновок суду про заподіяння позивачу моральної шкоди є правильним, відповідає вимогам ст. 23 ЦК України, оскільки позивач внаслідок ДТП зазнала фізичного болю та страждань у зв'язку з пошкодженням здоров'я, переносила душевні страждання у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, переживала за своє здоров'я та здоров'я майбутньої дитини.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках

Разом з тим, задовольняючи позов, суд не в повній мірі врахував вимоги ч. 3 ст. 23 ЦК України щодо визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, а саме - не врахував характер правопорушення - має місце необережна вина, відсутність тяжких наслідків як для здоров'я позивача, так і для її дитини, яка народилась після ДТП, а також вимог розумності та справедливості.

З урахуванням наведеного рішення суду підлягає зміні і в частині вирішення спору щодо стягнення моральної шкоди та стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди позивачу 10000 грн.

Оскільки судом апеляційної інстанції змінюється рішення суду, відповідно до положень ч.13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні і розподіл судових витрат, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 139,65 грн. ( 55,12 грн. - щодо задоволених вимог про стягнення моральної шкоди та 84,53 грн. щодо задоволених вимог про стягнення матеріальної шкоди).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, подані його представниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5, задовольнити частково.

Заочне рішення, яке ухвалено 28 липня 2016 року Миколаївським районним судом змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди 1585,00 грн., на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору 139,65 грн.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України

Головуючий Судді

Повний текст постанови виготовлено 10.01.2018 року