Єдиний унікальний номер 341/1723/17
Номер провадження 2/341/206/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 серпня 2018 року Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Максимчина Ю.Д.

секретаря Ворох З.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Галичі справу за позовом, поданим представником позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,-

встановив:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеному житловому будинку зареєстровані позивач, її мати ОСОБА_4, батько ОСОБА_3 та брат ОСОБА_5. Відповідач ОСОБА_3 у вказаній кватрирі не проживає більше року після розірвання між ним та матірю шлюбу, але продовжує бути зареєстрованими за вказаною адресою. Відповідач жодних дій по утриманню квартири не здійснює. Позивач не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Позивач в судові засідання не зявилася. Представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримали повністю.

Відповідач та його представник в судові засідання не зявлялися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, жодних заяв щодо подальшого руху справи до суду не скерували.

Судом ухвалено розглядати справу в порядку заочного провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка є власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстрований її батько ОСОБА_3, що підтверджується копією довідки, виданою виконавчим комітетом Галицької міської ради Івано-Франківської області № 02.2-14/47 від 16 січня 2018 року (а.с.18).

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 23 серпня 2016 року, 15 вересня 2016 року, 27 лютого 2017 року, 18 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4, 5, 6, 7).

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на даний час є позивач.

Відповідач не приймає участі у витратах по утриманню квартири, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає позивачу в проведенні поточних ремонтів.

Таким чином суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 добровільно покинув будинок, у якому зареєстрований, а оскільки він не проживає без поважних причин більше одного року у вказаному будинку, то в силу цього втратив право на користування житлом, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Такими є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено).

Враховуючи те, що зняття з реєстрації місця проживання не належить до компетенції суду, відсутній спір з органом реєстрації щодо зняття з реєстрації місця проживання, відтак в позові в частині вимог зобовязати Комарівську сільську раду Галицького району Івано-Франківської області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258-259, 280-289 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 405 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов, поданий представником позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляійна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:ОСОБА_8