Постанова

Іменем України

06 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2-32/11

провадження № 61-2862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі судді-доповідача Фединяк В. Д. від 12 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді Сабадаш Б. В., від 25 березня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 380 044 грн 63 коп. заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2006 року.

Відповідач ОСОБА_3 виявив намір оскаржити вищезгадане рішення місцевого суду в апеляційному порядку, подавши через свого представника ОСОБА_4 14 грудня 2015 року до апеляційного суду Івано-Франківської області апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишено без руху, оскільки вона подана після закінчення строків на апеляційне оскарження, при цьому, заявником не заявлено клопотання про поновлення цього строку та не зазначено поважних причин для його поновлення.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2011 року визнано неподаною та повернуто заявникові.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявник не надав суду доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, тим самим, зазначені в ухвалі апеляційного суду від 05 січня 2016 року недоліки в установлений строк не усунув.

07 березня 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2016 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, тим, що заявника позбавлено права на судовий захист, чим порушено його конституційні права; він ознайомився з матеріалами справи лише 04 грудня 2015 року у зв'язку із чим, не пропустив визначений цивільним процесуальним законодавством строк на апеляційне оскарження.

12 березня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

07 листопада 2016 року колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Матеріалами справи підтверджено, що 25 березня 2011 року під час проведення судового засідання і проголошення вступної та резолютивної частин рішення у суді першої інстанції був присутній представник відповідача ОСОБА_4 (а. с. 107-109, 111).

Супровідним листом від 18 квітня 2011 року сторонам у справі було направлено копію рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2011 року (а. с. 114).

22 вересня 2011 року Косівським районним судом Івано-Франківської області видано виконавчі листи з примусового виконання вищевказаного рішення місцевого суду (а. с. 115).

У матеріалах справи наявна розписка, з якої вбачається, що 04 грудня 2015 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ознайомився з матеріалами вказаної справи та отримав копію рішення (а. с. 116).

Із апеляційною скаргою на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області 25 березня 2011 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся лише 14 грудня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент подачі апеляційної скарги, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до частини першої статті 73, частини третьої статті 297 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, які були чинними на момент подачі апеляційної скарги, апеляційний суд за заявою особи може поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частиною третьою статті 27 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент подачі апеляційної скарги, передбачено, що учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень.

Встановлення в законі строків на апеляційне оскарження також спрямовано на забезпечення вказаного принципу. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може порушити принцип правової визначеності.

Сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Вирішення питання про поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави: поважні причини пропуску цього строку. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення судом про прийняте рішення у справі. Проте навіть у такому випадку можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду у даній справі про те, що вказані представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у заяві підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними і спростовуються матеріалами справи, оскільки заявником не надано жодного доказу щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі апеляційної скарги на рішення місцевого суду протягом тривалого часу - 4 років та 8 місяців з моменту його проголошення. При цьому враховано, що представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 був присутнім у судовому засіданні під час судового розгляду, і проголошення судового рішення в суді першої інстанції, а отже, був обізнаний про наявність судового рішення з моменту його проголошення 25 березня 2011 року. Ознайомлення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 за власною ініціативою лише 04 грудня 2015 року з матеріалами цивільної справи в суді першої інстанції, не свідчить про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Встановлено, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк