Справа № 156/1040/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/114/18 Категорія: 2 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасників справи :

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Іваничівської селищної ради Іваничівського району Волинської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку поділу спільного майна подружжя та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, поданою в її інтересах представником ОСОБА_2, на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року позивач звернулась до відповідача із даним позовом до суду, мотивуючи тим, що вони із ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі із 06 лютого 1982 року. 10 березня 1998 року шлюб між ними було розірвано. Проте, розірвання шлюбу відбулось лише формально, оскільки до 2002 року вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, і до 2006 року фактично продовжували проживати в одному будинку, а зареєстрованою в спірному будинку вона залишилася до цих пір. Позивач вказує, що починаючи із 1983 року по 1989 рік сторони спільними зусиллями та за спільні кошти будували житловий будинок разом із господарськими та побутовими спорудами. З 2006 року позивач виїхала на заробітки і більше не проживала спільно з відповідачем, проте відповідач без її відома оформив на своє ім'я право власності на спільне будинковолодіння, однак вирішити питання поділу майна між ними у позасудовому порядку не було можливості.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 житлового АДРЕСА_1, на 1/2 допоміжних та господарських споруд , на 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 5000 грн судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, з наступних підстав.

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення першої інстанції не повністю відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову про поділ майна, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя оскільки набуте відповідачем після розірвання шлюбу, при цьому земельна ділянка не може бути поділена, оскільки набута відповідачем шляхом приватизації і тому є приватною власністю відповідача. Разом з тим, суд ухвалюючи рішення про відмову у позові також покликався на пропущення позивачкою строку позовної давності, вважаючи початком його перебігу 1998 рік - з часу розірвання шлюбу між сторонами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України (чинного на час звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Спірне будинковолодіння сторонами було повністю завершене будівництвом у 1989 році, вони розірвали шлюб у 1998 році, тому правовідносини подружжя щодо цього будинку виникли, коли вони регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч.2, 3 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Згідно з п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Таким чином, питання щодо надання майну режиму спільної сумісної власності покладено в залежність від встановлення судом таких обставин: часу придбання майна, джерела коштів та мети придбання.

Отже, спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України, які діяли на час розгляду справи) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Разом з тим, виходячи із розуміння поняття допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Аналогічні норми містяться і в Сімейному Кодексі України (далі - СК України), які діють на час подання позову про поділ майна. Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.02.1982 року. Будівництво за адресою: АДРЕСА_1 сторони розпочали у 1983 році, після виділення відповідачу в користування земельної ділянки. Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вселилися та проживали у будинку до припинення сімейних відносин.

Відповідно до довідки Нововолинського відділення ПАТ «Волиньгаз» та робочого проекту газопостачання житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 був газифікований і зданий в експлуатацію 31.10.1989 року (а.с.124-131).

10 березня 1998 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії АДРЕСА_1, видане 04.08.2016 року Іваничівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с.12).

Як видно із копії будинкової книги, сторони та їх дочка у спірному будинку зареєстровані з 1996 року, причому позивач ОСОБА_1 залишається зареєстрованою у будинку до даного часу, хоча відповідач ОСОБА_3 вдруге одружився з ОСОБА_4 06.03.2008 року, яка була також зареєстрована у спірному будинку (а.с.146-151,185 ).

Згідно із нормами ст. 2 Закону України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Відповідно до ст.12 цього Закону визначено підстави виникнення права приватної власності, де зазначено, що праця громадян є основою створення i примноження їх власності, а як визначено у статті 16, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Зважаючи на зазначене, до офіційного оформлення ОСОБА_3 на своє ім'я права власності на новозбудоване будинковолодіння сторони могли провести поділ цього майна як незавершеного будівництва, оскільки будували його у шлюбі спільною працею та за спільно нажиті кошти.

Однак, згідно з інформаційною довідкою від 31.08.2016 року №67039762 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 08 лютого 2007 року внесено запис до даного реєстру про право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями за ОСОБА_3 (а.с.13, 42).

Як вбачається із Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна від 01.08.2006 року, виданого на підставі рішення виконкому Іваничівської селищної ради № 95 від 28.07.2006 року, житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності (а.с.141).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 08.02.2007 року, виданим КП «Волинське обласне бюро БТІ», право власності на будинок, який розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано під реєстраційним № НОМЕР_2, в книзі 10 номер запису 1189. (а.с.142).

З технічної документації на будинковолодіння (технічного паспорта, виготовленого 01.08.1989 р.) та висновку про вартість об'єкта оцінки, проведеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 вбачається, що будинок 1989 року побудови як станом на 1989 рік, так і на 2006 рік характеризується загальною площею 88,8 кв.м , житловою площею 69,7 кв.м і складається із чотирьох жилих кімнат та допоміжних приміщень (коридор, кухня, ванна) площею 19,1 кв.м (а.с.14-38,165-169).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що побудований подружжям під час проживання у шлюбі будинок з надвірними і господарськими спорудами, право власності на який відповідачем було зареєстровано після розірвання шлюбу, є спільним сумісним майном та підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Разом з тим, покликання суду на пред'явлення позову поза межами позовної давності не відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Таким чином, на час розірвання шлюбу між сторонами діяла імперативна норма ч. 3 ст. 29 КпШС України про трирічний строк позовної давності щодо вимог про поділ майна.

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначенні початку строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, за змістом цих норм початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право власності на частку у спільному майні в примусовому порядку через суд.

Проаналізувавши положення діючого та чинного на час виникнення спірних правовідносин цивільного та сімейного законодавства, роз'яснення і правові позиції Верховного Суду України, які слід було враховувати при ухваленні судового рішення на час розгляду даної справи, пояснення сторін у контексті встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, суд дійшов до висновку про відмову у цих вимогах. І хоча з обґрунтуванням такого висновку колегія суддів не у повній мірі погоджується, однак у цій частині рішення суду слід залишити без змін, оскільки скасуванням рішення не зміниться результат вирішення спору по суті.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, передбачених цим Кодексом, проводиться лише один раз по кожному виду використання. Відповідно до п. в) с. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Положення ст. 125 ЗК України зазначають, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Разом з тим, судом правильно вказано, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Отже, оскільки сторони за час шлюбу збудували будинок, право власності на який набули в рівних частках, позивач з правом власності на 1/2 частину житлового будинку має право на 1/2 частку земельної ділянки, на якій розміщений цей житловий будинок, з урахуванням того, що земельна ділянка виділена у власність одному із подружжя саме для обслуговування цього будинку.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Проте, як видно із матеріалів справи, позов ОСОБА_1 подано до суду із вимогами про поділ земельної ділянки 09.12.2016 року, а право власності в порядку приватизації земельної ділянки відповідач ОСОБА_3 набув лише 31.07.2017 року, тобто на час звернення до суду права на поділ земельної ділянки у позивачки не виникло, оскільки земельна ділянка перебувала у відповідача лише на праві користування. Змін до позовних вимог під час розгляду справи внесено не було, а тому апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення позову у цій частині немає.

Разом з тим, відсутні також підстави для задоволення вимог щодо скасування державної реєстрації прав власності на спірне будинковолодіння, оскільки вони є необґрунтованими, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження незаконності дій державного реєстратора чи недійсності документів, на підставі яких було прийнято рішення про здійснення працівником Волинського обласного бюро технічної інвентаризації державної реєстрації прав власності на спірне майно за ОСОБА_3

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскільки судом першої інстанції була дана невірна правова оцінка встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, то в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, подану в її інтересах представником ОСОБА_2, задовольнити частково, а рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2017 року в даній справі в частині визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами та стягнення судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним право власності на 1/2 частку житлового будинку та господарських і побутових споруд по АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складений 15 січня 2018 року.