Справа № 738/1116/17 Провадження № 22-ц/795/46/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Скрипка А. А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Лакізи Г.П., Харечко Л.К.

при секретарі: Покладі Д.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

13.07.2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а.с.2-3,143). Вимоги заявленого позову публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк обгрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 11.10.2010 року, ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 3 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач ОСОБА_3 порушив умови укладеного із позивачем договору, внаслідок чого станом на 30.06.2017 року утворилась заборгованість за вказаним договором у розмірі 49 904 грн.36 коп., яка складається з наступного: 3 197 грн. 12 коп.- заборгованість за кредитом, 40 354 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 352 грн. 59 коп. - штраф (процентна складова). Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути на свою користь із відповідача, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 02.10.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ ПриватБанк просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи, при цьому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. ПАТ КБ ПриватБанк не погоджується із застосуванням судом до спірних правовідносин строку позовної давності, і при цьому вказує, що висновок суду першої інстанції у вказаній частині не узгоджується з положеннями статей: 256,257,259,261 ЦК України. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції належним чином не дослідив представлений банком розрахунок заборгованості, та не взяв до уваги тієї обставини, що у даному випадку позовна давність обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Доводи апеляційної скарги зазначають, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів, при цьому банк посилається на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 06.11.2013 року у справі №6-116цс13, від 19.11.2014 року у справі №6-160цс14. ПАТ КБ ПриватБанк вказує, що правові позиції щодо застосування статті 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки, викладена у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року №6-14цс14, від 07.10.2015 року №6-1295цс15, проте, суд першої інстанції при вирішенні даного спору їх до уваги не прийняв. Доводи апеляційної скарги зазначають, що строк дії карти відповідача встановлено до 06/14, тобто, до кінця червня 2014 року, і таким чином, звернення позивача до суду з даним позовом 13.07.2017 року відбулось у межах трирічного строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто, з липня 2014 року. Також ПАТ КБ ПриватБанк у доводах апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не було взято до уваги положення ч.1 статті 264 ЦК України, а також не досліджено належним чином розрахунок заборгованості позивача, який було представлено банком, і з якого вбачається, що остання проплата відповідачем була проведена 10.11.2014 року у розмірі 200 грн., тобто, відповідач частково сплачував заборгованість за кредитним договором. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки позичальник частково сплачував заборгованість за кредитним договором, то за даних обставин має місце переривання строку позовної давності. ПАТ КБ ПриватБанк вважає, що за відсутності підстав для припинення зобовязання, яке не виконано належним чином, в межах строку позовної давності, позивач має право на стягнення з відповідача процентів за користування кредитом та пені. ПАТ КБ ПриватБанк вказує, що судом першої інстанції не враховано, що строк дії картки не припиняє строку дії договору, оскільки картка є лише інструментом ініціювання грошового переказу, а не підставою для виникнення та припинення кредитних відносин. ПАТ КБ ПриватБанк у доводах апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого позову у звязку із пропуском строку позовної давності є необгрунтованим, вказаний висновок суду не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу у звязку із її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 02.10.2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.1, п.4 ч.1, ч.2 статті 376 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02.10.2017 року, - скасуванню. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості за кредитом:3 197 грн. 12 коп. - заборгованість за кредитом, 40 354 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 500 грн. - заборгованість за пенею, а всього: 47 051 (сорок сім тисяч пятдесят одну) грн. 77 коп.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що між позивачем та відповідачем 11.10.2010 року було укладено договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 3 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому позивачем 11.10.2010 року була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.7,8-32). При укладанні вказаного договору сторони керувались ч.1 статті 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що уклавши із позивачем вказаний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, відповідач ОСОБА_3 порушував зобовязання, що призвело до виникнення заборгованості.

Як вбачається із представленого позивачем суду розрахунку заборгованості відповідача за договором №б/н від 11.10.2010 року (а.с.4-6), у звязку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов укладеного із банком договору, станом на 30.06.2017 року сума заборгованості відповідача перед банком становить 49 904 грн. 36 коп., яка складається із наступного: 3 197 грн. 12 коп. - заборгованість за кредитом; 40 354 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 500 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 352 грн.59 коп. - штраф (процентна складова).

15.08.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, та відмовити з цих підстав у задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.51-54).

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції з врахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, виходив із того, що кредитний договір між позивачем та відповідачем було укладено 11.10.2010 року, останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним зобовязанням відповідачем було здійснено 03.04.2014 року, а з позовом до ОСОБА_3 ПАТ КБ ПриватБанк звернувся 20.07.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач. У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції також зазначив, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, і з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску банком вказаного строку з поважних причин. За даних обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у звязку із пропуском банком строку позовної давності на звернення до суду із вказаними позовними вимогами.

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується із фактичними обставинам справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

Як встановлено в ході судового розгляду даної справи, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами (а.с.4-6), відповідачем ОСОБА_3 умови укладеного з банком кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у звязку з чим станом на 30.06.2017 року утворилась загальна заборгованість у розмірі 49 904 грн. 36 коп., що підтверджується представленим позивачем розрахунком.

Відповідно до приписів статей: 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч.1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання.

Частина 1 статті 261 ЦК України, яка регламентує початок перебігу позовної давності, зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із положень статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Необхідно зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції при розгляді вимог заявленого позову належним чином не перевірив строк дії кредитної картки відповідача, а також не дослідив представлений позивачем розрахунок заборгованості відповідача, який міститься у матеріалах справи.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.124), строк дії кредитної картки відповідача було встановлено до 06/14, тобто, до 30.06.2014 року. За даних обставин, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), тобто, із липня 2014 року. Згідно умов укладеного між сторонами спору договору, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним. З даним позовом до суду першої інстанції позивач звернувся 13.07.2017 року (а.с.2-3,143). Приймаючи до уваги наведене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом у межах трирічного строку позовної давності. При цьому відповідачем в ході судового розгляду даної справи не спростовано, відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, строк дії кредитної картки.

Виходячи із положень статті 264 ЦК України, яка регламентує переривання перебігу позовної давності, правила переривання перебігу позовної даності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, які підтверджують факт такого переривання.

Частиною 1 статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 статті 264 ЦК України).

Необхідно зазначити, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: часткова сплата божником або з його згоди іншою особою основного боргу та /або сум санкцій.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції (а.с.112-115), при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції належним чином не перевірив та не встановив відповідних хронологічних дат, коли відповідачем були здійснені погашення сум за наданим кредитом.

Дослідивши розрахунок заборгованості відповідача за укладеним між сторонами спору кредитним договором (а.с.4-6), а також виписку про рух коштів по картковому рахунку відповідача (а.с.58-89), апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем було вчинено дії, внаслідок яких відбулось переривання перебігу позовної давності. Оскільки із досліджених у судовому засіданні апеляційного суду вказаних документів вбачається, що відповідач частково сплачував кредитну заборгованість, і таким чином, відбулось переривання строку позовної давності.

Зокрема, як вбачається із розрахунку заборгованості відповідача за укладеним між сторонами спору кредитним договором, а саме, із колонки Сума погашення за наданим кредитом (а.с.4-6), а також із виписки про рух коштів по картковому рахунку відповідача (а.с.58-89), останні погашення відповідачем заборгованості за укладеним між сторонами спору договором проводились 10.11.2014 року на суму 200 грн.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач заперечував вказану обставину, при цьому ОСОБА_3 не представлено суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на спростування вказаної обставини. Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обовязок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення заборгованості із відповідача поза межами строків позовної давності, а саме 20.07.2017 року, то вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за укладеним між сторонами спору договором задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищенаведені документально підтверджені фактичні обставини справи та приймаючи до уваги ту обставину, що до суду першої інстанції з даним позовом банк звернувся 13.07.2017 року (а.с.143), апеляційний суд приходить до висновку, що є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про звернення позивача з даним позовом до суду поза межами строків позовної даності не узгоджується із фактичними обставинами даної справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ ПриватБанк підлягає частковому задоволенню, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02.10.2017 року,- скасуванню. Апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову, яким позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості за кредитом: 3 197 грн. 12 коп. - заборгованість за кредитом, 40 354 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 500 грн. - заборгованість за пенею, а всього: 47 051 грн. 77 коп.

У задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафів, відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 352 грн. 59 коп. - штраф (процентна складова), апеляційний суд вважає за необхідне відмовити, виходячи із наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 3 158 (три тисячі сто пятдесят вісім) грн. 40 коп. в рахунок часткового відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій (а.с.1,130), а саме: (1 600 грн. + 1 760 грн. = 3 360 грн.) х 94 % ( вимоги заявленого позову частково задоволено судом, а саме, на 94%) = 3 158 грн. 40 коп.

Керуючись статтями : 629, 1054 ЦК України, статтями: 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк в рахунок погашення заборгованості за кредитом: 3 197 грн. 12 коп. - заборгованість за кредитом, 40 354 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 500 грн. - заборгованість за пенею, а всього: 47 051 (сорок сім тисяч пятдесят одну) грн. 77 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 3 158 (три тисячі сто пятдесят вісім) грн. 40 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 15.01.2018 року.

Головуючий:Судді: