Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 334/3388/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ісаков Д. О.
провадження № 22-ц/778/2406/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Кримської О.М.

при секретарі: Бєловій А.В.

за участі:

позивача ОСОБА_3, його адвоката Немальцевої Є.Ф.

апелянта ОСОБА_5 та її адвоката Тульчевської Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_8 (його рідному брату), ОСОБА_9 (його рідному діду) та ОСОБА_10 (його рідній бабусі) на праві сумісної власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_9 помер у листопаді 1999 року, ОСОБА_10 померла у січні 2001 року, а рідний брат - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тель-Авів, Ізраїль. Після їх смерті заповітів не залишилось.

На час їх смерті спадкоємцями за законом були: він та його батько - ОСОБА_11, який постійно проживав у спірній квартирі на момент смерті його батьків, тобто фактично він прийняв спадщину після смерті батьків та сина. Крім того, в нього є молодший брат - ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тель-Авів, Ізраїль.

Він на підставі вироку суду з 04 січня 1999 року по 23 січня 2007 року знаходився у місцях позбавлення волі. Після звільнення, він повернувся до м. Запоріжжя, а потім поїхав до Ізраїлю, але через деякий час повернувся та проживав разом з батьком, який на той час проживав за адресою: АДРЕСА_3, а потім він оселився окремо від батька у квартирі АДРЕСА_2.

Вказує, що перед смертю батька він проживав разом з ним та підтримував його. Батько зловживав алкогольними напоями та на усі запитання щодо спірної квартири відповідав, що вона продана, але коли та кому продана та на підставі чого - батько не знав. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько помер.

Після смерті батька він фактично прийняв спадщину, яка, зокрема, залишилася після дідуся з бабусею, його брата та батька, а саме: меблі, побутову техніку, посуд, носильні речі. У травні 2015 року він звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, але йому було відмовлено з причини пропуску строку. Більше до нотаріуса він не звертався, так як все майно, яке залишилося після смерті діда, бабусі, брата та батька він забрав.

У вересні 2015 року йому стало відомо, що спірна квартира АДРЕСА_1. неодноразово перепродавалася, а батька, який там мешкав, водночас викинули з квартири. 20 жовтня 2015 року він отримав копію рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2004р., з якого йому стало відомо, що договір купівлі-продажу квартири оформлювався на той час, коли відповідачі були вже померлими, а тому як зацікавлена особа він звернувся з апеляційною скаргою до суду на вищезазначене рішення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив надати йому додатковий строк для прийняття спадщини, оскільки спірна квартира фактично належить його померлому батьку, а йому як спадкоємцю слід доказати, що домашня угода з продажу квартири є незаконною та заявити свої права на спадкове майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, строком на 3 (три) місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 як особа, що не приймала участі у справі, на підставі ст. 352 ЦПК України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість, безпідставність, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені вимог відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 надано додатковий строк на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, що стало підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з позовом до неї та її онуки ОСОБА_13 як співвласників спірної квартири про визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, витребування квартири із чужого незаконного володіння та виселення.

З»ясовуючи питання щодо порушення оскаржуваним рішенням прав апелянта ОСОБА_5, колегія виходила з наступного.

За загальним правилом, позови спадкоємців щодо продовження строку на прийняття спадщини пред»являються до інших спадкоємців, а у випадку їх відсутності до територіальної громади.

У цій справі за матеріалами спадкової справи колегією встановлено, що після смерті ОСОБА_11 єдиним спадкоємцем є його син - позивач у справі ОСОБА_3 Тому ОСОБА_11 спрямував свій позов про встановлення додаткового строку до відповідача - територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

Частиною 1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини передбачено право на справед-

ливий судовий розгляд, одним з елементів якого є можливість представляти докази, висувати

заперечення проти доказів протилежної сторони, давати пояснення з приводу предмету про-

вадження.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.05.2017р. вбачається, що ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.07.2011р. ( а.с. 64-65), а також ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2017р. було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування квартири із чужого незаконного володіння ( а.с. 57).

З огляду на приписи вказаних норм та з урахуванням обставин цієї справи, колегія вважає, що визначенням ОСОБА_3 додаткового строку для прийняття спадщини поновлюється його право на спадкування, зокрема, квартири, добросовісним набувачем та співвласником якої є на теперішній час ОСОБА_5, яка не брала участі в розгляді цієї справи. А тому колегія вважає, що в такому разі оскаржуваним рішенням безумовно порушуються її права, а саме, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції право на справедливий розгляд, приймаючи участь у якому вона могла б захищати інше гарантоване ч. 4 ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини право на мирне володіння майном.

Відтак, колегія вважає ОСОБА_5 особою, яка має право на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року в розуміння ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта та її адвоката, які просили задовольнити апеляційну скаргу, позивача та його адвоката, які просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа розглянута судом першої інстанції під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до нього внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти дотримання судом першої інстанції вимог ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а здійснювати апеляційний розгляд справи та ухвалювати судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги слід за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов2язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у випадку, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов2язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Судом першої інстанції було встановлено, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві сумісної власності ОСОБА_8 (рідному брату позивача), ОСОБА_9 ( рідному діду позивача) та ОСОБА_10 (рідній бабусі позивача).

ОСОБА_9 помер у листопаді 1999 року, ОСОБА_10 померла у січні 2001 року, а рідний брат позивача - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тель-Авів, Ізраїль. Після їх смерті заповітів не залишилось.

На час смерті спадкодавців спадкоємцями за законом були ОСОБА_3 та його батько - ОСОБА_11, який постійно проживав у спірній квартирі на момент смерті його батьків, тобто фактично він прийняв спадщину після смерті батьків та сина.

Крім того, у позивача ще був молодший брат - ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тель-Авів, Ізраїль.

Позивач знаходився у місцях позбавлення волі на підставі вироку суду з 04 січня 1999 року по 23 січня 2007 року, та після звільнення повернувся до м. Запоріжжя, а потім поїхав до Ізраїлю, звідки через деякий час повернувся. Проживав разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3, а потім переселився до квартири АДРЕСА_2.

Перед смертю батька позивач проживав разом з ним та підтримував його. ОСОБА_11 - батько позивача зловживав алкогольними напоями та на усі запитання позивача щодо спірної квартири, яка належала його батькам та сину, відповідав, що вона продана, але не вказував коли, кому продана та на підставі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивача помер.

Після його смерті позивач фактично прийняв спадщину, яка залишилася після дідуся з бабусею, його брата та батька, а саме: меблі, побутову техніку, посуд, носильні речі. Після смерті батька, у травні 2015 року, позивач звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, але йому було відмовлено з причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Крім того, встановлено, що спірна квартира неодноразово перепродавалася, без відома спадкоємців, коли бабуся, дід та брати позивача були вже померлими, тобто домашня угода з продажу квартири була незаконною, тому позивачу необхідно встановити додатковий строк для прийняття спадщини для можливості заявити свої права на спадкове майно.

Встановивши усі зазначені обставини, суд першої інстанції задовольнив позов про

надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки вважав,

що причини пропуску цього строку позивачем є поважними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, навпаки, зазначає, що жодної поважної причини пропуску строку позивачем не наведено, а тому суд безпідставно задовольнив його позов.

Перевіривши вказані доводи апелянта, колегія визнає їх переконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно змісту ст. 1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина після померлого гр. ОСОБА_11

Шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 закінчується 23 вересня 2014 року.

Проте ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини тільки 07 жовтня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ст. 1270 ЦК України строку більше як на рік.

Позивачем не було надано до суду першої інстанції жодних доказів поважності пропус-

ку 6-місячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, для подання до нотаріальної кон-

тори заяви про прийняття спадщини.

Докази, які би свідчили про намагання ОСОБА_3 звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом 6-місячний строк в матеріалах справи відсутні.

Також, в матеріалах справи відсутні докази неможливості звернення позивача до нотаріуса з зазначеною заявою.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 пояснював, що не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки зі слів батька знав, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була продана останнім за життя. Коли він знайшов у квартирі, де перед смертю мешкав батько, документи, які свідчили про незаконність домашньої угоди щодо продажу квартира АДРЕСА_1, то одразу подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Наголошував на тому, що це і є тими поважними причинами, які, на його думку, дають підстави визначити йому строк для звернення з заявою про прийняття спадщини.

Проте, колегія вважає таку позицію позивача хибною, оскільки закон не пов»язує обов»язок подання заяви на прийняття спадщини з фактом наявності або відсутності у спадкодавця спадкового майна, про яке деколи може бути невідомо спадкоємцю, а чітко унормовує, що заява має бути подана у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини - тобто з дня смерті спадкодавця. Тому необізнаність спадкоємця про наявність у спадкодавця майна не може бути поважною причиною при вирішенні питання про встановлення такому спадкоємцю додаткового строку.

За матеріалами справи позивачем не доведено наявність об'єктивних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини у визначені законом строки з 23.03.2014 року до 23.09.2014 року. Доказів на підтвердження доводів про прийняття спадщини після смерті батька не надано, оскільки, зазначаючи, що мешкав на день смерті батька разом з ним, позивач не надає переконливих доказів цим обставинам, так як є власником і зареєстрований у іншому житловому приміщенні - у квартирі АДРЕСА_2.

А той факт, що після закінчення строку для прийняття спадщини 23 вересня 2014 року, позивач через рік - 30.09.2015 року дізнався про порушення своїх майнових прав як спадкоємця у зв'язку із продажем спірної квартири, не заслуговує на увагу, оскільки не є поважною причиною для поновлення строку.

Таким чином, позивач, не виконавши приписів ст.ст. 81, 83 ЦПК України, не довів своїх позовних вимог в частині наявності у нього поважних причин неподання продовж шести місяців заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Та суд, задовольняючи вказаний позов, не вмотивував своїх висновків належним чином, фактично виклавши в мотивувальній частині рішення зміст позовних вимог, але не дослідивши та не встановивши фактично вказаних обставин, оскільки не витребував та не дослідив жодної спадкової справи після смерті кожного із спадкодавців, відносно яких визнав прийнятою спадщину батьком позивача ОСОБА_11 - ОСОБА_3, а після останнього спадкодавця самим позивачем шляхом фактичного вступу в спадкування, інститут якого у ЦК України з 2004р. відсутній.

Отже, суд фактично не досліджував предмет спору - поважність причин пропуску строку ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_11, зосередившись на обставинах прийняття спадщини померлим ОСОБА_11 після його батьків та сина, а також з»ясовуючи події після звільнення ОСОБА_3 з місць позбавлення волі у 2007р., а не період шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.

У зв'язку з зазначеним, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що

позивачем не було наведено жодних поважних причин пропуску строку на подання заяви

про прийняття спадщини, а судом першої інстанції такі причини взагалі не були встановлені.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому у відповідності до положень п. 4 ч. 3, п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, приймаючи нову постанову, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які підлягають у цій справі компенсуванню ОСОБА_5 за рахунок ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (який мешкає за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_5( ІПН НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 633 (шістсот тридцять три) гривні 88 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2018р.

Головуючий:

Судді: