Постанова
Іменем України

07 серпня 2018 року
м. Київ

справа № 757/8632/16-ц
провадження № 61-21909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016року у складі судді Леонтюк Л. К. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 рокуу складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ОКОіЗ ДПС України), в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову та заяв про збільшення позовних вимог просила суд:
визнати недійсним трудовий договір, укладений між нею та відповідачем на виконання обов`язків завідувача сховища, оформлений наказом від 15 жовтня 2013 року № 148-ос в частині визначення строку «до призначення військовослужбовця»;
визнати незаконним та скасувати наказ від 29 березня 2016 року № 53-ос про звільнення її з посади завідувача сховища на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України;
поновити її на посаді завідувача сховища групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації ДПС України з 29 березня 2016 року;
стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2016 року на день розгляду справи в суді 21 листопада 2016 року в розмірі 49 796,96 грн та 2 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що наказом відповідача від 29 березня 2016 року №53-ос її було звільнено з посади завідувача сховища за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.Підставою для звільнення став наказ коменданта ОКОіЗ ДПС України № 34-ос про призначення військовослужбовця на посадузавідувача сховища з 01 березня 2016 року.
На момент переведення та призначення її на посаду завідувача сховища групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації ДПС України вказана цивільна посада була вакантною.

Укладення з нею трудового договору та визначення терміну його дії зі строком «до прибуття військовослужбовця» є неправомірним, оскільки особа, яку призначено на військову посаду до укладання трудового договору з нею, цю посаду не займала, тому вона не могла навіть припустити, що укладає строковий трудовий.
Сержант ОСОБА_2 контролер секції охорони групи охорони відділення охорони Адміністрації ДПС України штабу вже перебувала у штаті відповідача, її було звільнено з попередньої військової посади та призначено на іншу військову посаду відповідального виконавця начальника сховища групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації ДПС України ще до її звільнення. Тому є всі підстави для визнання трудового договору в частині визначення строку його дії недійсним.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року вирішено питання про судові витрати у справі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи і надав їм відповідну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій 14 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки вони ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судами не надано відповідної оцінки наданим нею доказам, не спростовано її доводи щодо неправомірності звільнення, поза увагою залишено те, що строк дії трудового договору не може бути пов`язаний з іншою подією прибуттям на посаду військовослужбовця,

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва.

26 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення відповідача на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими. Позивачем не доведено неправильність застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 2 частини першої статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.
Частиною другою статті 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Суди встановили, що наказом коменданта ОКОіЗ ДПС України (командира військової частини НОМЕР_1 ) від 15 жовтня 2013 року № 148-ос ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача сховища групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації ДПС України «до прибуття військовослужбовця», за її заявою та на її особисте прохання, шляхом переводу з посади фахівця з режиму секретності І категорії (управління режиму і захисту інформації) з 15 жовтня 2013 року.

ОСОБА_1 ознайомлена про призначення її на посаду завідувача сховища відділення обслуговування Адміністрації ДПС України групи з режиму секретності з визначеним строком роботи, про що свідчить її підпис в наказі та власноруч написана заява.

01 березня 2016 року до відома ОСОБА_1 доведено результат засідання атестаційної комісії ОКОІЗ ДПС України, згідно з яким на посаду завідувача сховища буде призначено військовослужбовця, а тому вона підлягає звільненню.

Наказом коменданта ОКОіЗ ДПС України від 01 березня 2016 року № 34-ос з 01 березня 2016 року на посаду відповідального виконавця начальника сховища групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації ДПС України призначено сержанта Саранюк О. Є. Підставою для наказу є: службова записка начальника відділення обслуговування Адміністрації ДПС України від 26 лютого 2016 року, протокол засідання атестаційної комісії від 29 лютого 2016 року № 5.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судами також установлено, що наказом відповідача від 29 березня 2016 року № 53-ос ОСОБА_1 звільнено за пунктом 2 статті 36 КЗпП України з посади завідувача сховища (за рахунок військової посади відповідальний виконавець начальник сховища) групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації ДПС України, у зв`язку із закінченням строку з 29 березня 2016 року. Підстава: наказ коменданта Окремої комендатури охорони та забезпечення ДПС України від 01 березня 2016 року № 34-ос (щодо призначення військовослужбовця).

Згідно з наказом коменданта Окремої комендатури охорони та забезпечення ДПС України від 30 березня 2016 року № 55-ос сержант ОСОБА_3 приступила до виконання службових обов`язків з 30 березня 2016 року.

Встановивши, що позивач була обізнана про її призначення на посаду та перебування на ній до настання певного строку, а саме: «до прибуття військовослужбовця», суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог щодо визнання наказу про її призначення в частині «до призначення військовослужбовця» та наказу про її звільнення з підстав передбачених пунктом 2 статті 36 КЗпП України незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (стаття116 КЗпП України)

Суди встановили, що в день звільнення 29 березня 2016 року позивач відмовилася від отримання будь-яких документів, що підтверджується актом відповідача від 29 березня 2017 року. Командування ОКОіЗ ДПС України було направлено на адресу ОСОБА_1 листи від 30 березня 2016 року за вих. № 30/943 та від 05 квітня 2016 року вих. 30/1035 з проханням прибути до відділення кадрів відділу персоналу ОКОіЗ для отримання трудової книжки.

06 квітня 2016 року на письмову вимогу позивача останній було видано розрахунок та трудову книжку.

Висновок судів про те, що неотримання трудової книжки, копії наказу про звільнення в день звільнення відбулося внаслідок дій безпосередньо позивача, а не з вини відповідача, є також обґрунтованим.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судами, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами недостатньо оцінено фактичні обставини справи є необґрунтованими і спростовуються змістом судових рішень
та встановленими судами фактичними обставинами справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів першої і апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат