Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 361/9581/14-ц

провадження № 61-15616св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Жердівська сільська рада Броварського району Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління Держземагентства у Броварському районі Київської області,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_7,

представник особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, подану його представником ОСОБА_8, на рішення Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Данілова О. М., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Жердівської сільської ради Броварського району Київської області (далі - Жердівська сільська рада, сільська рада), Управління Держземагентства у Броварському районі Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2550 га, розташованої в с. Підлісся Броварського району Київської обл., для житлового будівництва. 28 квітня 2011 року він уклав договір з державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на виготовлення проектно-технічної документації на цю земельну ділянку. В процесі виконання замовлення на виготовлення технічної документації із землеустрою встановлено накладання земельної ділянки позивача на іншу земельну ділянку, що стало перешкодою для присвоєння кадастрового номера його земельній ділянці.

З метою встановлення причини накладання земельних ділянок позивач звернувся до Головного управління Держкомзему у Київській області, спеціалісти якого 11 листопада 2011 року провели перевірку дотримання вимог земельного законодавства, про що склали відповідний акт. Перевіркою виявлено накладання його земельної ділянки з південної сторони на суміжну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1., що належить ОСОБА_5 Ширина накладання становить 3,60 м, у результаті чого площа ділянки зменшується на 0,0375 га.

Земельна ділянка належить ОСОБА_5 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який виданий на підставі рішення Жердівської сільської ради від 25 червня 2007 року.

Позивач зазначав, що рішення про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки прийнято сільською радою у 2007 році, а його батько набув право власності на земельну ділянку ще 17 жовтня 1997 року. Отже, приймаючи рішення про безкоштовну передачу земельної ділянки ОСОБА_5, Жердівська сільська рада передала у власність частину земельної ділянки, яка належить йому на праві власності в порядку спадкування.

Крім того, при оформленні спірного державного акта на право власності на земельну ділянку межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами не погоджувалися. В акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки підроблено його підпис.

ОСОБА_4 вважав, що оскільки оскаржуваним рішенням сільської ради порушено його право власності на земельну ділянку і це рішення суперечить актам цивільного законодавства щодо непорушності права власності, воно підлягає визнанню недійсним, як і виготовлений на підставі цього рішення державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі викладеного просив визнати недійсними рішення Жердівської сільської ради від 25 червня 2007 року № 73 про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2025 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також державний акт серії НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0,2025 га, що розташована на АДРЕСА_1.

Протокольною ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залучено до участі у справі в якості співвідповідачів.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, подані ним докази не є належними та допустимими.

В апеляційному порядку справа переглядалася двічі.

Востаннє рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним рішення Жердівської сільської ради від 25 червня 2007 року № 73 про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2025 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,2025 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_5 23 травня 2008 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що у позивача виникло право власності на земельну ділянку задовго до прийняття сільською радою оспорюваного рішення про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_5 При цьому надана у власність ОСОБА_5 земельна ділянка накладається на земельну ділянку позивача, що підтверджується висновком експерта від 21 травня 2015 року № 1-21/05, складеним за результатами проведення експертного земельно-технічного дослідження, та висновком судової земельно-технічної експертизи від 26 квітня 2017 року № 14353/16-41.

У зв'язку з викладеним суд апеляційної інстанції зробив висновок, що рішенням Жердівської сільської ради від 25 червня 2007 року фактично була передана у власність ОСОБА_5 частина земельної ділянки позивача, чим порушено його права, що є підставою для визнання такого рішення недійсним. Водночас необхідно визнати недійсним також і державний акт серії НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_5, який виготовлений на підставі зазначеного рішення.

Крім того, апеляційний суд посилався також і на те, що під час розробки документації для оформлення оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами не погоджувалися.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Виправлено допущені описки в рішенні Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2017 року, де у його мотивувальній та резолютивній частинах серію державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 змінено на НОМЕР_1.

08 серпня 2017 року особа, яка не брала участі в справі та вважає, що її права порушено, ОСОБА_7 через свого представника ОСОБА_8, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі зазначено, що оскаржуване судове рішення стосується прав та обов'язків ОСОБА_7, оскільки впливає на його право власності на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1., оскільки 25 вересня 2015 року він та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу згаданої земельної ділянки, на підставі якого він набув права власності на неї.

При цьому представник ОСОБА_8, стверджував, що апеляційний суд зазначених обставин не врахував та не залучив ОСОБА_7 до участі у справі, чим позбавив його можливості надати пояснення та докази стосовно безпідставності позовних вимог. Наведене, на думку ОСОБА_8, на підставі пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» тягне за собою скасування судового рішення.

Касаційна скарга мотивована також тим, що апеляційний суд допустив помилку в частині встановлення фактичних обставин справи, внаслідок чого неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив наявність накладення земельної ділянки позивача на частину земельну ділянки відповідача, хоча насправді таке накладення відсутнє.

Представник ОСОБА_8 посилався також на те, що, вирішуючи спір, апеляційний суд залишив поза увагою положення статті 67 ЗК України в редакції, чинній на момент прийняття рішення Жердівської сільської ради від 31 березня 1994 року та оформлення державного акта від 17 жовтня 1997 року, на підставі яких ОСОБА_9 набув права власності на належну позивачу земельну ділянку. Наведеною нормою, зокрема, передбачено, що розмір земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку у сільських населених пунктах повинен бути не більше 0,25 га, однак позивач безпідставно, всупереч зазначеним вимогам отримав у власність земельну ділянку більшою площею - 0,2550 га. У зв'язку з цим ОСОБА_7 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про визнання недійсним рішення Жердівської сільської ради від 31 березня 1994 року про передачу у власність ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,2550 га та державного акта від 17 жовтня 1997 року.

Крім того, в касаційній скарзі зазначено про неправильність оцінки доказів судом апеляційної інстанції. Зокрема, про те, що висновок експерта від 21 травня 2015 року № 1-21/05, складений за результатами проведення експертного земельно-технічного дослідження, який покладено в основу оскаржуваного рішення, не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки під час проведення згаданого дослідження та при апеляційному розгляді справи не досліджувалися копії та оригінали технічної документації земельної ділянки, що належить ОСОБА_10 та земельної ділянки позивача.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що рішенням Жердівської сільської Ради народних депутатів від 31 березня 1994 року батьку позивача ОСОБА_9 надано земельну ділянку площею 0,2550 га в с. Підлісся Жердівської сільської Ради Броварського району Київської обл. для житлового будівництва та обслуговування житлового будинку.

На підставі згаданого рішення 17 жовтня 1997 року ОСОБА_9 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №83.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 листопада 1999 року ОСОБА_4 успадкував ? частину зазначеної земельної ділянки після смерті свого батька, іншу ? частину успадкувала мати позивача ОСОБА_11

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2006 року за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері, ОСОБА_11, зокрема, на ? частину земельної ділянки площею 0,2550 га, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Жердівської сільської ради Броварського району, наданої для житлового будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Підлісся Броварського району Київської обл.

Таким чином, єдиним власником земельної ділянки площею 0,2550 га з цільовим призначенням для житлового будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої в с. Підлісся Жердівської сільської ради Броварського району Київської обл., є позивач.

Відповідно до рішення Жердівської сільської ради від 25 червня 2007 року № 73 «Про безкоштовну передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_5 передано земельну ділянку площею 0,2025 га з постійного користування у приватну власність; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Під час виготовлення технічної документації із землеустрою для оформлення державного акта на право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами не погоджувалися. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 03 квітня 2015 року № 181 підпис від імені ОСОБА_4 в графі «ОСОБА_4» в акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 07 серпня 2007 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

23 травня 2008 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. Земельна ділянка площею 0,2025 га розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відмітка на зазначеному державному акті свідчить про те, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_5 відчужив належну йому земельну ділянку ОСОБА_6 шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Земельна ділянка площею 0,2025 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1. є суміжною земельною ділянкою із земельною ділянкою позивача.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 24 квітня 2017 року № 14353/16-41, складеним судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Манзіній Е. Б., належна ОСОБА_6 земельна ділянка за каталогом координат, який був наданий Управлінням Держгеокадастру у Броварському у районі Київської області накладається на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_4 згідно з каталогом координат, які містяться в технічному звіті. Зазначені земельні ділянки також накладаються одна на одну згідно з фактичним використанням.

При цьому згаданим висновком встановлено, що відповідно до каталогу координат на земельну ділянку ОСОБА_4, який міститься в технічному звіті та каталогу координат, який був наданий Управлінням Держгеокадастру у Броварському у районі Київської області на земельну ділянку ОСОБА_6, площа накладання земельних ділянок складає 0,0374 га. За фактичним використанням земельної ділянки ОСОБА_4 та каталогу координат, який був наданий Управлінням Держгеокадастру у Броварському районі Київської області на земельну ділянку ОСОБА_6 площа накладання складає 0,0567 га.

У статті 78 ЗК України закріплено, щоправо власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною першою статті 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У частині першій статті 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (частина друга статті 158 ЗК України).

Ураховуючи положення наведених норм Закону та те, що земельна ділянка, яку приватизував ОСОБА_5 та в подальшому продав ОСОБА_6, накладається на земельну ділянку ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання недійсним рішення Жердівської сільської ради від 25 червня 2007 року № 73, оскільки воно порушує закріплене статтею 78 ЗК України право власності позивача на землю.

Правильним є також висновок суду апеляційної інстанції про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_5 23 травня 2008 року, оскільки така позовна вимога є похідною й залежить від законності зазначеного рішення Жердівської сільської ради, на підставі якого його видано.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не залучив ОСОБА_7 до участі у справі, чим порушив його права, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

ОСОБА_6та його представники, які брали участь в справі, всупереч вимогам частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року, не виконали своїх процесуальних обов'язків та не повідомили суд про факт відчуження ОСОБА_6 належної йому земельної ділянки ОСОБА_7 Зазначена обставина свідчить про введення відповідачем та його представниками суду в оману та зловживання процесуальними правами.

У свою чергу, ОСОБА_7 також не повідомляв суд про те, що предмет спору стосується його прав та обов'язків та не просив залучити його до участі у справі.

З огляду на викладені обставини та те, що земельну ділянку ОСОБА_6 відчужив в процесі розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційному суду не було відомо та він не мав об'єктивної можливості дізнатися про укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Таким чином, порушення норм процесуального права апеляційним судом, про які зазначено в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучати до участі у справі належного відповідача, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених статтею 303 ЦПК України 2004 року.

Верховний Суд також не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що батько позивача ОСОБА_9 отримав у власність земельну ділянку з порушенням статті 67 ЗК України в редакції, чинній на момент такого отримання, оскільки державний акт про право власності на земельну ділянку та рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого цей акт видано, у встановленому законом порядку не скасовувалися та недійсними не визнавалися.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема, про те, що висновок судової земельно-технічної експертизи від 24 квітня 2017 року № 14353/16-41 не є належним та допустимим доказом у справі, висновків апеляційного суду не спростовують. До того ж вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки під час їх дослідження та встановлення судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П.Штелик