ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року

м.Суми

Справа №591/5248/17

Номер провадження 22-ц/788/568/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Біляєвої О. М. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» Київської міської державної адміністрації на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2018 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 22 січня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

21 вересня 2017 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 звернувся з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» Київської міської державної адміністрації (далі КП «Київпастранс»), вимоги якого обґрунтовував тим, що 19 червня 2017 року відповідач повідомив позивача про наступне звільнення у звязку зі скороченням посади. Виявивши бажання перевестись на іншу запропоновану роботодавцем вакантну посаду, позивач написав відповідну заяву, яка не була розглянута і наказом № 344-к від 17 серпня 2017 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, проте, без дотримання вимог ст. 42 КЗпП України. Таким чином, представник позивача просив поновити позивача на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2017 року до дня поновлення на роботі та 5000 грн моральної шкоди.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу фінансово-економічної безпеки управління фінансово-економічної безпеки КП «Київпастранс».

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27036,90 грн, з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обовязкових платежів.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

КП «Київпастранс» з вказаним рішенням суду не погодилось, оскаржило його в апеляційному порядку у повному обсязі та просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що про наміри перевестись на іншу вакантну посаду позивач не повідомляв, а тому, отримавши на день звільнення всі належні до виплати суми, ОСОБА_1 був звільнений з дотриманням вимог ст. 42 КЗпП України. Доказів про отримання відповідачем листа із заявою про переведення на іншу посаду позивач не надав, а суд не перевірив цієї обставини. Вважає, що надана суду довідка підприємства про відсутність будь-яких поштових відправлень від позивача є належним доказом. Крім того, вказує на те, що у випадку поновлення працівника на роботі в середній заробіток за час вимушеного прогулу не повинна включатись виплачена йому вихідна допомога. Також посилається на те, що суд поверхово розглянув питання стосовно завдання позивачу моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2, які просили залишити рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Наказом КП «Київпастранс» від 13 червня 2017 року № 300 «Про внесення змін до організаційної структури Дирекції підприємства» з 19 червня 2017 року передбачалось скорочення в штатному розписі підприємства управління фінансово-економічної безпеки та його відділів у складі восьми посад, у тому числі і посади позивача (а.с. 7).

19 червня 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про наступне звільнення у звязку зі скороченням його посади по закінченню 2-х місячного терміну з моменту одержання попередження, тобто, з 21 серпня 2017 року. Крім того, позивач повідомлявся про можливість перевестись на одну з вакантних посад, які існували станом на 21 серпня 2017 року згідно з доданим переліком (а.с. 6).

ОСОБА_1 ознайомився з вказаним вище переліком вакантних посад 21 серпня 2017 року (а.с. 8-13).

Як вбачається з переліку вакантних посад у філіях, відокремлених підрозділах та Дирекції КП «Київпастранс», станом на 21 серпня 2017 року в Дирекції мались вакантні посади, в тому числі посада начальника відділу моніторингу цін (а.с. 8).

20 червня 2017 року позивач склав письмову заяву на імя директора КП «Київпастранс» про свою згоду перевестись на посаду начальника відділу моніторингу цін згідно з переліком вакантних посад, доданих до повідомлення про звільнення від 19 червня 2017 року (а.с. 15).

Того ж дня, тобто 20 червня 2017 року, ОСОБА_1 направив поштою на адресу відповідача цінним листом заяву про згоду на переведення, яка, як вбачається з інформації на сайті «Укрпошта» про статус вручення поштового відправлення за ідентифікатором № 632, не була вручена під час доставки через невдалі спроби вручення 24 червня 2017 року, 26 липня 2017 року, 26 серпня 2017 року та 07 вересня 2017 року, хоча, як зазначено на цьому ж сайті Укрпошти, 15 серпня 2017 року вказана заява була вручена за довіреністю (а.с. 147).

Наказом КП «Київпастранс» від 17 серпня 2017 року № 344-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 21 серпня 2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку із скороченням штату працівників.(а.с.17).

Згідно з довідкою КП «Київпастранс» від 21 грудня 2017 року № 01к/1365 за період з 01 червня 2017 року по 21 серпня 2017 року в системі документообігу підприємства будь-яких звернень від ОСОБА_1 не було зареєстровано (а.с. 60).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в КП «Київпастранс» дійсно відбулись зміни в організаційній структурі і посада позивача підлягала скороченню, проте, відповідач, за відсутності доказів відмови позивача від переведення на одну із наявних вакантних посад не виконав покладений трудовим законодавством обовязок по працевлаштуванню працівника. З урахуванням зазначеного, суд не взяв до уваги довідку відповідача про те, що від позивача не надходила заява про згоду на переведення на вакантну посаду, вказавши, при цьому, про наявність волевиявлення ОСОБА_1 продовжити працювати на вакантній посаді, яке виразилось у направленій поштою заяві про згоду на переведення.

Таким чином, суд вважав права позивача порушеними, а тому поновив його на роботі, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27036,90 грн. та 1000 грн в рахунок відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з вказаної вище підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Запропонувавши ОСОБА_1 всі наявні в КП «Київпастранс» станом на день звільнення вакантні посади, відмову від позивача на переведення на будь-яку з них відповідач не отримав і не виконав передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обовязку працевлаштувати працівника, посада якого підлягає скороченню, за наявності його згоди.

Волевиявлення ОСОБА_1 продовжити роботу на підприємстві, але на іншій вакантній посаді підтверджене надісланою ним вже наступного дня після попередження про наступне звільнення заявою про згоду на переведення.

На думку колегії суддів факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення і переліком вакантних посад станом на 21 серпня 2017 року та, як вказує відповідач, відсутність у працівника будь-яких зауважень під час його звільнення, не позбавляє роботодавця виконати передбачений ст. 49-2 КЗпП України обовязок щодо працевлаштування працівника.

За таких обставин, ураховуючи, що відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 у звязку зі скороченням на підприємстві його посади, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення його на роботі.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вірно визначив середньоденний заробіток позивача, який склав 273,10 грн, проте, припустився помилки у кількості днів вимушеного прогулу ОСОБА_1

Як зазначалось вище, позивач був звільнений 21 серпня 2017 року, тобто, цей день був останнім робочим днем ОСОБА_1, про що він також вказував у позовній заяві, зокрема, зазначивши, що не працює з 22 серпня 2017 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу має обраховуватись з 22 серпня 2017 року по день ухвалення судового рішення, тобто по 23 лютого 2018 року, а не з 21 серпня 2017 року, як помилково вважав суд першої інстанції.

Оскільки час вимушеного прогулу у позивача склав 98 робочих днів, тому розмір середнього заробітку за цей час становить 26763,80 грн (273,10 * 98).

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, а з відповідача слід стягнути 26763,80 грн, а не 27036,90 грн, як помилково визначив суд.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має зменшитись на виплачену суму вихідної допомоги при звільненні, на думку колегії суддів, не заслуговує на увагу, так як в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач став до роботи за новим місцем, де отримував би заробітну плату, про що йдеться у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9.

Частково задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що незаконним звільненням позивача роботодавець порушив трудові права ОСОБА_1, що призвело до моральних страждань останнього. Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до встановлених обставин, суд дав оцінку моральним стражданням позивача, встановив розмір грошової компенсації та обґрунтовано поклав обовязок по її відшкодуванню на відповідача.

Колегія суддів вважає, що визначена судом першої інстанції сума компенсації позивачу за спричинену незаконним звільненням моральну шкоду, а саме 1000 грн, є співмірною із понесеними ним моральними стражданнями, а також відповідає принципам розумності й достатності.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з неповним зясуванням обставин у справі, а його висновки в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, п. 4 ЦПК України рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, із зменшенням виплати середнього заробітку на користь позивача до 26763 грн 80 коп.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» Київської міської державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2018 року в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс» Київської міської державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» Київської міської державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26763 грн 80 коп. з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обовязкових платежів, а не 27036 грн 90 коп., як вказав суд першої інстанції.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2018 року в даній справі залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.М.Біляєва

ОСОБА_3