Постанова

Іменем України

18 січня 2018 року

м. Київ

справа № 643/2333/15-ц

провадження № 61-998 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного у складі:

головуючого - Висоцької В.С.

суддів: Мартєва С.Ю., Пророка В.В. (суддя-доповідач), Фаловської І.М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі-ОСОБА_3,
-ОСОБА_4,
-ОСОБА_5,
-ОСОБА_6,
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів
-Служба у справах дітей Московського району міста Харкова,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду Харківської області у складі суддів: Кіся П. В., Кіпенко І. С., Хорошевського О. М., від 13 липня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Московського району м. Харкова, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: трьохкімнатну квартиру № 13, загальною площею 63 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SME 0009515 від 18 березня 2008 року, яка станом на 16 січня 2015 року становить 2 425 93 грн 64 коп. та складається із заборгованості: за кредитом - 1 475 009 грн 26 коп., за відсотками - 950 928 грн 38 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна; виселення відповідачів без надання іншого житла із зазначеної трьохкімнатної квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_3 був укладений договір про надання траншу № SME0009515 від 18 березня 2008 року, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 97 000 дол. США на строк користування 180 місяців зі сплатою процентів в розмірі 14 % річних, з цільовим призначенням кредиту - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між сторонами укладено договір іпотеки № SMERS00731/1, предметом якого є трьохкімнатна квартира № 13, загальною площею 63 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Посилаючись на зазначені обставини й неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 16 січня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом у сумі 1 475 009 грн 26 коп. та 950 928 грн 38 коп. по сплаті відсотків, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна та виселити із зазначеної квартири відповідачів без надання іншого житла, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що предметом іпотеки є квартира площею 63 кв.м, а суду всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів того, що відповідачі мають інше житло та не використовують спірну квартиру для постійного місця проживання, кредит видано у доларах США, а тому звернення стягнення на такий предмет іпотеки неможливе, як і виселення осіб, що в ній проживають.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк», виходив із того, що з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове. Позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на належну на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 трьохкімнатну квартиру № 13, загальною площею 63 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SМЕ0009515 від 18.03.2008 року, яка станом на 16.01.2015 року становить 2 425 937 грн. 64 коп., що складається з заборгованості: за кредитом - 1 475 009 грн. 26 коп., по відсотках - 950 928 грн. 38 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підстави оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 8184 грн. 96 коп. у якості компенсації судових витрат позивача зі сплати судового збору. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано невиконанням ОСОБА_3 зобов'язання по сплаті кредиту та відсотків по кредиту, що підтверджується обґрунтованим позивачем розрахунком про розмір такої заборгованості станом на16 січня 2015 року, який відповідачами не спростований, тому позовна вимога ПАТ «Альфа Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судом зауважено, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в свою чергу позовна вимога про виселення відповідачів із квартири, що є предметом іпотеки не підлягає задоволенню у зв'язку з мораторієм на виконання рішення суду, передбаченим згаданим Законом, проте після припинення дії даного Закону позивач не позбавлений права звернутися до суду з таким позовом.

Крім того, позивачем не надано доказів, що відповідачі чи їх неповнолітні діти мають у власності інше житло, або що ОСОБА_3 є суб'єктом, на яку розповсюджується дія Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

У касаційній скарзі, поданій 02 серпня 2016 року, ПАТ «Альфа-Банк» просить рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» щодо виселення ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 з трьохкімнатної квартири № 13, загальною площею 63 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити вказані вимоги; змінити рішення апеляційного суду Харківської області з приводу застосування до правовідносин у даній справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі також - Закон про мораторій).

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального прав та порушення норм процесуального права в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів із займаної квартири без надання їм іншого житла. Звертає увагу, що договір про надання траншу № SME009515 від 18 березня 2008 року не може підпадати під дію мораторію, встановленого приписами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за цільовим використанням даний кредит не є споживчим, погодження кредиту на купівлю нерухомості, яка віднесена до житлової не свідчить про споживчу природу кредиту, саме тому даний Закон не підлягає застосування до таких правовідносин.

Зазначає, що застосувавши до правовідносин у даній справі Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який не мав застосовуватись, а також не застосувавши норми Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК УРСР), які підлягали застосуванню у даній справі, апеляційний суд Харківської області порушив норми статей 213, 214 ЦПК України.

Відповідачі та третя особа не скористалися своїм правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року призначено до судового розгляду.

26 грудня 2017 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

В частині вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною третьою стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон про іпотеку) визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону про іпотеку одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України про іпотеку встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Підпунктом1 пункту першогоЗакону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя даної статті).

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (частина четверта даної статті).

За змістомстатей 39, 40 Закону України про іпотеку та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жилеприміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР (витяг з постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15).

Розглядаючи аналогічний спір Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15 дійшов наступного висновку:

«Отже, ураховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема придбання квартири за рахунок кредитних коштів та передання її в іпотеку, а також з огляду на те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, суди дійшли помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житла без надання їм іншого постійного жилого приміщення, а тому рішення судів у цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Разом з тим, враховуючи, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій» та судом апеляційної інстанції зроблено правильний висновок, що його дія поширюється і на правовідносини сторін, у зв'язку з чим не підлягає виконанню рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягає виконанню й рішення в частині виселення на час дії цього Закону».

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII)мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню (витяг з постанови Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16).

Верховний суд частково погоджується з доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира площею 63 кв.м придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 березня 2008 року за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_3 як фізичною особою у розмірі 97 000 дол. США за договором про надання траншу № SME009515 від 18 березня 2008 року, та передана в іпотеку. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі з 2009 року.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що договір про надання траншу № SME009515 від 18 березня 2008 року за своєю правовою природою є договором споживчого кредиту.

Судом апеляційної інстанції також вірно встановлено, що на правовідносини у даній справі поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, відмовляючи у задоволення позовної вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого житла, суд апеляційної інстанції виходив із того, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки», а позовна вимога про виселення відповідачів із квартири, що є предметом іпотеки не підлягає задоволенню у зв'язку з мораторієм на виконання рішення суду, передбаченим згаданим Законом, проте після припинення дії даного Закону позивач не позбавлений права звернутися до суду з таким позовом.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Крім того, враховуючи, що спірна квартира перебуває в іпотеці ПАТ «Альфа-Банк» на підставі відповідного договору іпотеки від 18 березня 2008 року № SMERS00731/1 та придбана за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою (спірною квартирою), тому з урахуванням положень статті 109 ЖК Української РСР, вимога позивача про виселення відповідачів без надання їм іншого житла є обґрунтованою.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів без надання іншого житла із трьохкімнатної квартири № 13, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, чим фактично порушив право позивача на судовий захист свого порушеного права.

Наведена позивачем у прохальній частині касаційної скарги вимога про зміну рішення суду апеляційної інстанції щодо застосування до правовідносин у даній справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговує на увагу та не підлягає задоволенню, оскільки спростовується з'ясованими судом апеляційної інстанції обставинами справи про наявність усіх характерних ознак, необхідних для поширення зазначеного Закону на правовідносини у даній справі, а тому підстав для зміни мотивувальної частини оскарженої ухвали щодо незастосування приписів даного Закону не вбачається.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний суд визнає, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів із трьохкімнатної квартири № 13, загальною площею 63 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла рішення суду апеляційної інстанції не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним і необґрунтованим.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів із трьохкімнатної квартири № 13, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у скасованій частині про задоволення позову.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанції слід частково скасувати, тому суду касаційної інстанції необхідно змінити розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог касаційної скарги. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на відповідачів солідарно. Банком не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з трьохкімнатної квартири № 13, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, скасувати. Ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Постанова Верховного Суду в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з трьохкімнатної квартири № 13, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла не підлягає виконанню на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 292 грн. судового збору за подання касаційної скарги та 267 грн 96 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М.Фаловська

С.П. Штелик