Провадження № 22-ц/780/2489/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 26 14.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді-Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Олійника В.І.,
за участю секретаряНемудрої Ю.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 11 квітня 2012 року був укладений договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки.

У зв'язку з чим, ОСОБА_5 станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість 22 292,83грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 2655,26 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту 18 099,82 грн., а також штрафи 500 грн. штраф (фіксована частина), 1037,75 грн. штраф (процента складова). Просив суд стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 292,83 грн. та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2018 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути на його користь судові витрати по справі.

При цьому зазначає, що звернувся до суду про захист свого цивільного права у межах позовної давності, оскільки Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що договір дії протягом 12 місяців з моменту підписання, і якщо протягом цього часу жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Згідно умов укладеного договору виконання зобов'язань визначено щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступним за звітним. Як було зазначено вище, перебіг позовної давності починається стосовно коленої окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-160цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

Проте, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд не визначився з початком її перебігу, оскільки без установлення обставин щодо обов'язку відповідачем погашення заборгованості частинами (періодичними щомісячними платежами) або погашення кредиту у повному розмірі, не пізніше останнього місяця, указаного на платіжній картці, неможливо визначити початок перебігу позовної давності, передбачений ст. 253 ЦК України, та його переривання, а від вирішення питання про сплив позовної давності до основної вимоги залежить і вирішення питання про сплив такої і до додаткових вимог.

Відповідно до Умов та правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова позиція про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, 7 жовтня 2015 року № 6-1295цс 15 за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Відповідачем були отримані кредитні картки: НОМЕР_1 термін дії якої до 11/15 року, (довідка додається). Керуючись правовою позицією ВСУ яка викладена в постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 приходимо до висновку, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦКУ).

Банком надіслано поштою позовну заяву до суду 29.09.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Згідно ч.2 ст. 255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Відповідачем до суду не надано кредитну картку та не спростовано строк її дії.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. З ст. 264 ЦК України).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Судом не встановлено, коли здійснена остання проплата відповідачем.

Судом не досліджено та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності. Тому що, позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, що є наслідком переривання строку позовної давності.

З розрахунку заборгованості, з останньої колонки "Сума погашення за наданим кредитом", вбачається, що останні проплати проведені: 11.11.2014 року 02.03.2015 року, отже боржник частково сплачував заборгованість за кредитним договором.

Ці обставини та факти судом не були досліджені й залишені судом поза увагою. З позовом до суду Банк звернувся 29.09.2017 року, тобто в межах строку загальної позовної давності у три роки.

Правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання, такі докази містяться в матеріалах справи.

З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що визначені в договорі строки платежів у погашення кредиторської є складовою єдиного грошовою зобов'язання з повернення суми отриманого кредиту та сплати проценті, строк виконання якого є єдиним і визначений датою. Але починаючи з травня 2012 року у нього змінився матеріальний стан, став часто хворіти, а тому перестав сплачувати кредит.

Посилається на постанови Вищого господарського суду України від 12.12.2012 року, та від 7 березня 2013 року, суд касаційної інстанції, застосовуючи ч.3 ст. 254, ч.5 ст. 261, ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, дійшов висновку про те, що оскільки в кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіка погашення кредиту, то початок перебігу позовної давності для стягнення кредиту і процентів за користування кредитом є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, а тому загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений у договорі графіком платежів.

Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ст. 1050 ЦК України.

Вважає, що судом вірно застосовано строки позовної давності, оскільки умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Тому поряд з установленням строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язань, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.ст.253, 254 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, та сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказує, що перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим з 2012 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором. Банк звернувся до суду з позовом 26.09.2017 року, пропустивши строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У зв'язку з чим змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, який складається із заяви і Умов та правил надання банківських послуг.

Із заяви ОСОБА_5 вбачається, що останній ознайомлений та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг.

ОСОБА_5 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом відповідно до укладеного договору № б/н від 03 грудня 2011 квітня 2010 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Також підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, як були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом засвідчив, що зобов'язується виконувати вимоги Умови та правила надання банківських послуг.

Так, наказом ПАТ «КБ «ПриватБанк» № РR2007 249 від 20.02.2007 року затверджено порядок масового випуску кредитних карт для тримачів зарплатних та пенсійних карток. Починаючи з травня 2006 року здійснюється автоматичний випуск кредиток при випуску та перевипуску зарплатних карт.

Відповідачем не заперечувалося та не спростовано те, що він користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, що свідчить про отримання та користування кредитною карткою, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти в межах кредитного ліміту.

ОСОБА_5 із заявою про розірвання, припинення договору не звертався, кредитними коштами користувався, що підтверджується випискою по картці та його поясненнями.

На підставі п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг» відповідач зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно пункту 2.1.1.5.7 «Умов та правил надання банківських послуг», а у разі невиконання зобов'язань за Договором, у відповідності до п. 2.1.1.5.6 даних Умов, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту, в тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Пунктами 2.1.1.12.6.1., 2.1.1.12.7.2. Умов та правил надання банківських послуг передбачено нарахування пені в разі виникнення прострочених зобов'язань.

З розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 31 серпня 2017 року становить 22 292,83грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2655,26 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту 18 099,82 грн., а також штрафи 500 грн. штраф (фіксована частина), 1037,75 грн. штраф (процента складова).

Подані заперечення відповідача не містить доводів щодо неправильності чи неповноти розрахунку заборгованості, наданого суду банком. Клопотань про призначення судово-економічної експертизи відповідачем заявлено не було.

Отже, судом першої інстанції було встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору відповідачем утворилася заборгованість, яка становить 22 292,83 грн., і проти розміру якої відповідач не заперечує.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності та керуючись ст. ст. 256, 257, 259 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, з позовом про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк», в тому числі по штрафах, пені звернулося лише 05 жовтня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, тому пропуск банком позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором є підставою для відмови в задоволення вимог. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 щодо застосування судом позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, оскільки остання проплата здійснена ним у квітні 2012 року, а наступний платіж повинен був бути здійснений у травні 2012 року і тому строк позовної давності за вимогами банку сплинув у травні 2015 року, проте з позовом банк звернувся лише 05 жовтня 2017 року.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені в результаті неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

З розрахунку заборгованості поданого позивачем та проти якого не заперечує відповідач вбачається, що 11.11.2014 року по картковому рахунку було здійснено платіж на погашення заборгованості у розмірі 150 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. З ст. 264 ЦК України).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть відноситися, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Отже, ухвалюючи рішення суд першої інстанції не дослідив та не врахував дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності та безпідставно взяв до уваги заперечення відповідача щодо здійснення ним останньої проплати у 2012 році, оскільки вони повністю спростовуються розрахунком.

За таких обставин висновок суду про те, що остання проплата здійснена відповідачем у квітні 2012 року, а наступний платіж повинен був бути здійснений у травні 2012 року і тому строк позовної давності за вимогами банку сплинув у травні 2015 року, проте з позовом банк звернувся лише 05 жовтня 2017 року, а тому пропустив строки позовної давності є необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, даний висновок спростовується розрахунком (а.с.5-6), з останньої колонки "Сума погашення за наданим кредитом" якого вбачається, що позичальник частково сплачував кредитну заборгованість і після квітня 2012 року, а саме: 11.04.2012 - 11,00 грн., 27.06.2012 - 400,00 грн., 11.07.2012 - 200,00 грн., 10.08.2012 - 2000 грн., 03.11.2012 - 250,00 грн., 20.11.2012 - 200,00 грн., 11.12.2012 - 1800 грн., 21.01.2013 - 170,00 грн., 05.02.2013 - 1300,00 грн., 21.02.2013 - 200,00 грн., 12.03.2013 - 200,00 грн., 30.03.2013 - 1000,00 грн., 15.05.2013 - 190,00 грн., 15.06.2013 - 250,00 грн., 15.07.2013 - 180,00 грн., 15.08.2013 - 200,00 грн., 02.09.2013 - 700,00 грн., 16.09.2013 - 200,00 грн., 26.09.2013 - 800,00грн., 15.10.2013 - 170,00 грн., 31.10.2013 - 1100,00 грн., 13.11.2013 - 200,00 грн.,16.12.2013 - 200,00 грн., 13.01.2014 - 2300,00грн., 26.02.2014 - 61,84 грн., 25.03.2014 - 180,00 грн., 25.04.2014 - 140,00 грн., 26.05.2014 - 11,66 грн., 29.05.2014 - 140,00 грн., 24.06.2014 - 150,00 грн., 24.07.2014 - 140,00 грн., 26.08.2014 - 3,00грн., 29.08.2014 - 143,90 грн., 29.09.2014 - 130,76 грн., 27.10.2014 - 1,95 грн., 11.11.2014 - 150,00 грн., що, також, є наслідком переривання строку позовної давності.

Ці обставини та факти судом першої інстанції були залишені поза увагою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у позові за пропуском строку позовної давності протирічить встановленим обставинам справи, а отже є незаконним, оскільки останній платіж було здійснено 11.11.2014 року, а з позовом до суду Банк звернувся 29.09.2017 року, тобто в межах строку загальної позовної давності у три роки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2012 року був укладений договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі.

У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим, ОСОБА_5 станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість 22 292,83грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 2655,26 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту 18 099,82 грн., а також штрафи 500 грн. штраф (фіксована частина), 1037,75 грн. штраф (процента складова).

Факт укладення кредитного договору та розмір заборгованості відповідачем не заперечується.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин свідчить про те, що позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 2 655,26 грн. та штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина п.2.1.1.7.6 Умов) є повністю доведеними та обґрунтованими, і тому підлягають до задоволення.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення відсотків, то на думку колегії суддів вони підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така правова позиція викладена у п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10 цс 18.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу була видана картка, дія якої до 11.15 року, тобто саме ця дата є кінцевим строком повного погашення кредиту. Саме до цього зводяться доводи позивача, викладені ним у апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право нараховувати відсотки лише до 11.15 року, тобто до спливу визначеного договором строку кредитування, а в подальшому права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають відсотки, які були нараховані позивачем станом на 31.10.2015 року і становлять відповідно до розрахунку 2 723.21 грн., а позовні вимоги про стягнення нарахованих відсотків після спливу визначеного договором строку кредитування є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Також, на думку колегії суддів не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення штрафу (процентної складової п 2.1.1.7.6 Умов) в розмірі 1 037,75 грн., оскільки як вбачається з умов договору п 2.1.1.7.6, нарахування цього штрафу визначено, як 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій, що відповідно передбачає наявність розрахунку пред»явленого позивачем розміру.

Натомість будь-якого розрахунку, який би підтверджував розмір процентної складової штрафу позивачем не проведено і до суду не подано, а тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність його нарахування.

Крім того, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 1037,75 є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову частково, з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В силу вимог ч.1, ч.13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд проводить перерозподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2018 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 655,26 грн., відсотками в розмірі 2 723,21 грн. та штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., а всього 5 878 (п»ять тисяч вісімсот сімдесят вісім) 47 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 1520 (одна тисяча п»ятьсот двадцять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.І. Олійник

С.В. Лівінський