АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/4971/17 Головуючий суддя І інстанції Поліщук Т. В.
Провадження № 22-ц/790/1263/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи- Лічманової ОСОБА_5, Територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просила суд визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Квартира).

В обґрунтування позову зазначала, що за адресою вказаної квартири зареєстровані: позивач, її колишній чоловік (відповідач), а також їх спільна дочка ОСОБА_6 Дана квартира знаходиться в Будинку, який належить територіальній громаді м. Харкова. Квартира не приватизована. Відповідач з січня 2001 в Квартирі не проживає, добровільно залишив житлове приміщення, забрав усі свої речі, квартирою не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Не дивлячись на те, що відповідач за місцем реєстрації не проживає тривалий час, нарахування по квартплаті та комунальним послугам проводяться з урахуванням його реєстрації в квартирі, та позивач вимушена за них сплачувати самостійно.

В судове засідання 31.10.2017 позивач ОСОБА_3 не зявилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи у його відсутність, суду не надав.

Третя особа - ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивачем не надано доказів щодо не проживання відповідача у Квартирі більше шести місяців. Крім того, матеріали справи не містять інформації із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги або перебування у місцях позбавлення волі.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою № 115 в будинку 40 по вул. Валентинівській у місті Харкові.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням представник Харківської міської ради ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому вказав на те, що судом неповно зясовано обставини та порушено норми процесуального та матеріального права.

Вказав, що позивачем суду не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботивідповідача, інформації із закладів соціального захисту населення щодовизнання ОСОБА_4 непрацездатним, знаходження його в установісоціальної допомоги або перебування у місцях позбавлення волі, тапідтвердження подання позивачем оголошення у пресі, як того вимагає ч.9 ст. 74 ЦПК України.

Зазначив, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» - позивачем не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи відповідача, відсутні відомості знаходження відповідача на стаціонарному лікуванні або перебуванні в місцях позбавлення волі, перебування за кордоном. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач добровільно покинув квартиру.

Вказав, що законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Зазначив, що відповідно п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 р., право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її життя. Вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v.the U.K.від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v.the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprusвід 18.02.1999 р.).

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих

актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 9 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скаргита розглянутого судом першої інстанції позову, вислухавши пояснення позивача та третьої особи, вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок відсутності без поважних причин проживання понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР шестимісячний строк втратив право користування квартирою № 115, в буд. 40, по вул. Валентинівськійв м. Харкові.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступного.

Судовим розглядом відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивач та відповідач та їхня дочка ОСОБА_6О зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Дана житлова площа не приватизована і належить територіальній громаді м.Харкова.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 1980 року. Шлюб розірваний заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2017 року. Встановленою вказаним рішення районного суду підставою для розірванню шлюбу було те, що сторони сімейних відносин не підтримують та спільне господарство не ведуть понад 15 років. (а.с.15).

Факт не проживання відповідача з січня 2001 року підтверджується відповідними актами щодо не проживання від 10.01.2017, 12.04.2017, які складені за участю жильців будинку № 40 по вул. Валентинівській в м. Харкові, ОСОБА_4, що зареєстрований за адресою квартири, за місцем реєстрації його речі в квартирі відсутні (а.с. 8-9).

З листа КП «Жилкомсервіс» № 1363/2/0705 від 25.01.2017 року, звернень на дільницю № 32 КП «Жилкомсервіс» гр. ОСОБА_4 з заявами про перешкоджання користування квартирою за період з січня 2001 по теперішній час не надходило (а.с. 6).

Згідно листа Московського ВП ГУНП в Харківській області № 1634/119-07/02 від 18.01.2017 року, в період з січня 2001 року по теперішній час заяв та повідомлень від гр. ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно перешкоджання в проживанні за адресою квартири, не надходило (а.с. 7).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні 13.09.2017 підтвердили, що відповідач ОСОБА_4 не проживає фактично за адресою квартири з 2001 року.

Як вбачається з матеріалів справи виклик ОСОБА_4 був здійснений відповідно до чинних на день правил, передбачених ч. 9 ст. 74 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 - шляхом опублікування оголошення у газеті «Слобідський край» від 21.09.2017 року (а.с.67).

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів

його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вказаної норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені вказаним заочним рішенням суду обставини про відсутність відповідача ОСОБА_4 понад встановлений законом шестимісячний строк мають преюдиціальне значення по цій справі. Ці обставини узгоджуються із змістом наявного в матеріалах справи Акту про тривалу відсутність відповідачки за місцем її постійної реєстрації.

При цьому доводи скарги про те, що відповідач можливо з поважних причин не мешкає у квартирі АДРЕСА_2 належними і допустимим доказами не доведені, є за своїм змістом припущенням, які суд не може брати до уваги. Висновки суду про тривалу відсутність понад встановленого ст. 71 ЖК України шестимісячний строк зберігання жилого приміщення відповідають матеріалам справи, належним чином вмотивовані, і при цьому відповідачем належними і допустимими в розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК України доказами в результаті апеляційного перегляду рішення суду - не були спростовані. За відсутності даних, що відповідач внаслідок оскаржуваного рішення втратив своє єдине житло, колегія суддів не вбачає у даному випадку підстав для застосування наведених в доводах скарги рішень Європейського суду з прав людини.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки при відкритті провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради було відстрочено сплату судового збору, це питання підлягає вирішенню відповідно до правил ст. 136 ЦПК України при ухваленні постанови.

Керуючись ст.ст. 268, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381- 384, 389, 390, 392 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з Харківської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 704 грн.00 коп. на рахунок апеляційного суду Харківської області: розрахунковий рахунок: 0011; отримувач коштів: УДКСУ в Основянському районі м. Харкова; код отримувача: 37999628 ;банк отримувача: ГУ ДКСУ у Харківській області ;код банку отримувача: 851011 ;код бюджетної класифікації: 22030101.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 15.01.2018.

Головуючий суддя

Судді колегії