Справа № 128/3235/17
РІШЕННЯ

Іменем України

19.06.2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої- судді Саєнко О.Б., при секретарі: Кузьменко А.О ., без участі учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

04.12.2017 року до Вінницького районного суду з позовом звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

Позовні вимоги позивачем умотивовано тим, що 25 липня 2017 року Вінницький районний суд видав судовий наказ за заявою ОСОБА_3 про стягнення на її користь з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.07.2017 року і до повноліття дитини.

Вважає, що даний судовий наказ є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнятий при неповному з'ясуванню судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також із порушеннями та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи виходячи із такого.

Вказує, що 29 липня 2006 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 26 січня 2016 року за рішенням суду їх шлюб розірвано, після розірвання шлюбу, дочка залишилась проживати разом із матір'ю.

Зазначає, що у своїй заяві про видачу судового наказу, заявниця зазначає, що після розірвання шлюбу він не надає матеріальної допомоги на утримання дитини; вважає, що дане твердження не відповідає дійсності, оскільки, після розірвання шлюбу він кожного місяця надсилав кошти заявнику ОСОБА_3 по 1000 гривень на утримання доньки.

Також , вважає , що твердження ОСОБА_3 про те, що він не має на утриманні інших неповнолітніх дітей, не відповідає дійсності , оскільки 05 березня 2016 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 та у них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, дружина та син проживають разом із ним і перебувають на його утриманні та вихованні.

У зв'язку з вихованням дитини, його дружина перебуває у декретній відпустці та позбавлена можливості мати роботу та отримувати платню. У зв'язку з цим, вона також перебуває на його утриманні.

Просить суд змінити розмір аліментів, який стягується за судовим наказом з ОСОБА_2, офіційно не працюючого, по справі № 128/1871/17 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/4 частки від доходу, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на розмір аліментів в твердій грошовій сумі 1000 гривень. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

02.02.2018 року, через канцелярію суду відповідач ОСОБА_3 надала суду відзив на позовну заяву (а.с.32) , відповідно до якого позовні вимоги не визнає, вважає, що позивачем невірно застосовані, не наведені правові підстави для задоволення позову; обставини, зазначені в позовній заяві не підтверджуються відповідними доказами.

Вважає, що зміна способу присудження аліментів можлива винятково за позовом одержувача аліментів, тобто за її позовом. Просила суд відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 до судового засідання не з*явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 також до судового засідання не з*явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заперечують з приводу задоволення позовних вимог.

Вивчивши позов, відзив, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є не обґрунтованим та таким, що підлягає відмові задоволені виходячи з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно до приписів ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, в період шлюбу в сторін народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 липня 2017 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено судовий наказ, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, щомісячно аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від заробітку ОСОБА_2, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.07.2017 року і до повноліття дитини. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований: АДРЕСА_1 - судовий збір на користь держави (отримувач коштів ГУК у м. Києві/ м. Київ/22030106, код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві код банку отримувача: 820019 рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) в сумі 320, 00 грн.

05.03.2016 року позивач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.14) та у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 (а.с.15), ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_8 (а.с.16).

Також позивачем надано копії квитанцій, з яких вбачається, що він відповідачу неодноразово надсилав кошти (а.с.9).

Відповідно до приписів ч.ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже з аналізу вище приведеної норми права слідує , що якщо сторони добровільно не домовилися про утримання дитини, то кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд.

Тому , не зважаючи на те, що позивач добровільно сплачував відповідачу грошові кошти в сумі 1000 гривень на утримання дитини, це не позбавляло права у разі незгоди із цим розміром відповідачу звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, право на що відповідачем і було попереднє використано.

Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз ст. 192 Сімейного Кодексу України, свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров'я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов'язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача.

Як роз'яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.81 ЦПК України та змісту положень ст. 192 СК України, позивач повинен довести наявність обставин щодо зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я (чи інших обставин), що настали після ухвалення судового рішення, яким визначено розмір аліментів.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем не доведено обставин, які мали підтвердити той факт, що після ухвалення судового наказу від 25.07.2017 року про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки, погіршився стан здоров'я позивача, змінився його матеріальний стан, виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в житті позивача, та у відповідності із ст.192 Сімейного кодексу України, є підставою для зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду.

Суд критично відноситься до позиції позивача, який посилається, як на підставу для зменшення розміру аліментів, на народження у нього двох дітей в новому шлюбі та перебування дружини в декретній відпустці, оскільки ці обставити не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, а також не звільняє його від обов'язку утримувати до досягнення

Крім того, оскільки позивач у позові зазначає що він є непрацевлаштованим, тому також позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що дружина та двоє дітей від нового шлюбу перебувають на його утримані.

Також при вирішенні даного спору, суд також враховує, що позивач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, не є особою, яка має інвалідність; за власним бажанням офіційно не працевлаштовується, оскільки доказів про звернення ним до територіального Центру зайнятості населення з питанням працевлаштування ним суду не надано; також відсутні докази про наявність медичних протипоказань встановлених позивачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності.

Отже , аналіз досліджених та оцінених судом доказів в їх сукупності приводить суд до висновку , що позивач спроможний сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі, який визначений за судовим наказом, а тому у задоволені позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня отримання його копії, шляхом подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 02 липня 2018 року.

Суддя: