Справа № 171/976/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2018 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Семенової Н.М.

за участю секретаря Ровної Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Апостолове цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Апостолівського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В : До Апостолівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Апостолівського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що є власниками квартири №15 буд.12 по віл. Рибалко в м. Зеленодольськ Дніпропетровської області, при зверненні до державної нотаріальної контори з метою продажу квартири, нотаріусом було виявлено, що 19 квітня 2007 року за № 4835664 реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_3 на підставі ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області № б/н від 07.11.2001 року накладено арешт на належну їм квартиру. Оскільки згідно відповідей приватного нотаріуса ОСОБА_3, Апостолівського районного відділу ДВС ГТ УЮ Дніпропетровської області, відповіді Апостолівського районного суду Дніпропетровської області, архіви не збереглися, виконавчі провадження не відкривалися у звязку з чим вважають, що підстави для арешту квартири відсутні на підставі чого просять суд зняти арешт з належної їм квартири.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином та подала до суду заяву згідно якої просить справу слухати без її участі та за участю її представника ОСОБА_4, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином та подав до суду заяву згідно якої просить справу слухати у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові.

Представник позивачки ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач приватний нотаріус Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 надав заяву відповідно до якої просить справу слухати без її присутності.

Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах цивільної справи, встановив, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 2001 року (а.с.12), позивачі є власниками квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1. Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 115938806 від 02 березня 2018 року (а.с.13), реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_3 на підставі ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області № б/н від 07.11.2001 року, накладено арешт на належну позивачам квартиру.

Судом також встановлено, що згідно відповідей приватного нотаріуса ОСОБА_3 (а.с.36), Апостолівського районного відділу ДВС ГТ УЮ Дніпропетровської області (а.с.17 ), відповіді Апостолівського районного суду Дніпропетровської області (а.с.27), архіви не збереглися, виконавчі провадження відсутні, інших справ з приводу квартири до суду не надходили.

З копії рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.12.2000 року (а.с.51), встановлено, що в проваджені суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання втративши право на житлове приміщення.

03 травня 2001 року постановою Президії Дніпропетровського обласного суду (а.с.54), рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.12.2000 року скасовано, матеріали справи направлено до суду на новий розгляд в іншому складі суду.

07 листопада 2001 року іншим складом суду винесено ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.39 ).

30 липня 2004 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області по справі № 2-139 (а.с.56 ), ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання втратившим права на житлове приміщення задоволено та визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право на квартиру, рішення набрало законної сили 31.08.2004 року . Отже можливість в позасудовому порядку зняти арешт з квартири у позивачів відсутня.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2. 4. 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України»(остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Наголошуємо на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Також суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

За змістом ст. 3, 4, Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Частиною 1ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз'яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Отже суд проаналізувавши повно, всебічно, неупереджено і обєктивно надані докази вважає за необхідне дійти до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з тих підстав, що згідно відповідей приватного нотаріуса ОСОБА_3, Апостолівського районного відділу ДВС ГТ УЮ Дніпропетровської області, відповіді Апостолівського районного суду Дніпропетровської області, архіви не збереглися, виконавчі провадження не відкривалися у звязку з чим підстави для арешту квартири відсутні.

Керуючись ст. ст. 10-13, 81, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Апостолівського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з належного ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт нерухомого майна, а саме: заборону відчуження квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, вчиненого 19 квітня 2007 року за № 4835664 приватним нотаріусом ОСОБА_3, на підставі ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області б/н від 07.11.2001 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:ОСОБА_6