Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 523/1530/17

провадження № 61-8471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 17 травня 2017 року, у складі судді Сувертак І. В., та рішення апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року, у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 (далі - уповноважена особа Фонду) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2009 року між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») було укладено договір банківського вкладу «Строковий» № 18939/2009.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 ПАТ «ВіЕйБі Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 листопада 2014 року № 123 в ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію.

19 березня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ВіЕйБі Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію - ОСОБА_4

10 березня 2015 року на адресу ПАТ «ВіЕйБі Банк» надійшов лист від ОСОБА_5, в якому останній повідомив, що 06 березня 2015 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір уступки права вимоги (цесії)

№ 1/06/15 за договором банківського вкладу «Строковий» № 18939/2009 від 25 червня 2009 року, в обсязі 9 888 євро. У зв'язку із чим ОСОБА_6 є новим кредитором ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Позивач вказує, що оскільки 10 лютого 2015 року та 03 квітня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5 було повернуто суму вкладу в граничних розмірах відшкодування в порядку черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначений договір укладено на підставі зловмисної домовленості сторін, маючи на меті зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити подвійну виплату гарантованої суми відшкодування вкладів.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини чинності та дійсності договору уступки права вимоги (цесії) досліджувалися Одеським апеляційним адміністративним судом при ухваленні постанови, яка набрала законної сили, про визнання незаконним рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 щодо відмови у визнанні прав ОСОБА_6, як нового кредитора за договором банківського вкладу «Строковий» № 18939/2009 від 25 червня 2009 року.

Спірний договір не містить заборон щодо можливості заміни кредитора, а позивачем не наведено законодавчих положень щодо заборони укладення договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу. Договір уступки права вимоги (цесії) відповідає законодавчим вимогам щодо письмової форми договору про заміну кредитора у зобов'язанні.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено уповноваженій особі Фонду у позові до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 1/05/15 від 06 березня 2015 року за договором банківського вкладу «Строковий» № 18939/2009 від 25 червня 2009 року.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовна заява уповноваженої особи Фонду як на підставу визнання недійсним оспорюваного правочину містить посилання лише на наявність зловмисної домовленості сторін. Вказане свідчить про те, що вимоги про визнання договору відступлення права вимоги недійсним заявлені з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України. Оскільки зазначений правочин вчинявся особисто відповідачами і без участі представників, відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 232 ЦК України, а тому позов задоволенню не підлягає, у зв'язку із необґрунтованістю його вимог.

У касаційній скарзі, поданій 05 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, уповноважена особа Фонду просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до того, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишено той факт, що спірний договір було укладено під час виплати ОСОБА_5 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми за вкладом, що є самостійною підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 215 ЦК України.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року дану касаційну скаргу передано на розгляд до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 вказує на необґрунтованість доводів касаційної скарги, у зв'язку із чим просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідач ОСОБА_5 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга уповноваженої особи Фонду не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - третьої, п?ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач, у силу вимог статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом), зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх необґрунтованістю, апеляційний суд виходив із того, що позовна заява містить посилання на наявність єдиної підстави для визнання спірного договору недійсним - злочинної домовленості сторін.

Встановивши фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вимоги про визнання правочину недійсним заявлені з підстав, визначених положенням статті 232 ЦК України.

Водночас, для застосування приписів вказаної статті, необхідним є встановлення умислу саме у діях представника, спрямованого на настання несприятливих наслідків для довірителя.

Враховуючи ту обставину, що оспорюваний правочин було вчинено особисто відповідачами, без участі їх представників, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 232 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на здійснення позивачем виплат

ОСОБА_5 гарантованих сум за вкладом, як на самостійну підставу для застосування наслідків недійсності правочину, колегією суддів не приймається. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» грошові кошти в сумі

200 000 грн є лише мінімальним граничним розміром відшкодування Фондом гарантування вкладів кожному вкладнику банку, який гарантовано виплачується Фондом. Водночас, вимоги вкладників у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, задовольняються в четверту чергу за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку (пункт 4 частини першої статті 52 зазначеного Закону). Отже, сума грошових коштів, яку одержують вкладники банку, не обмежена обсягом гарантованої виплати, що здійснюється Фондом.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Залишаючи без змін рішення апеляційного суду, якою скасоване рішення суду першої інстанції, оцінка законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, колегією суддів не надається.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська