Справа № 188/63/18
Провадження № 2/188/145/2018
02 травня 2018 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі судового засідання Брагін А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення боргу за договором позики.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 13 травня 2016 року він уклав з відповідачем договір позики, який вони оформили борговою розпискою. На підставі розписки відповідач зобов'язався повернути йому до 13 червня 2016 року позику в сумі 8000 гривень. У визначений термін відповідач гроші не повернув, ухиляється від зустрічі, на телефонні дзвінки не відповідає і тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій прохав слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення у справі не заперечував.
Відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомляв, про час, день та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку належним чином відповідно до ч.11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, про що свідчить виклик відповідача на офіційному веб-сайті Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29.03.2018 року та 18.04.2018 року.
Відповідно до ч.11ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.
Також судом направлялися судові виклики за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, але судові виклики повернулися до суду з відміткою ДП «Укрпошта» «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «за закінченням терміну зберігання», суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача, за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача судом була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши надані позивачем докази, які містяться у матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено на підставі викладених в позові обставин та доданого до позову оригіналу договору позики (розписки) відповідача, що 13.05.2016 року між сторонами у письмовій формі було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а відповідач зобовязався їх повернути до 13.06.2016 року, про що дав письмову розписку (а.с.3).
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до норми ч. 1 ст. 1046 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В строк, зазначений в договорі позики, тобто до 13.06.2016 року, відповідач борг не повернув і не має наміру добровільно повернути борг.
На час розгляду справи судом відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували обставини, викладені в позовній заяві та підтверджені наданими позивачем доказами.
Позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування коштами згідно наданого ним розрахунку станом на 01.01.2018 рік у сумі 626,10 грн.
Згідно з статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Спеціальні положення частини першою статті 1048 ЦК України визначають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Разом із тим, випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.
Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів.
Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абзац 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України).
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14).
Отже, позов в частині стягнення суми позики і процентів за користування нею підлягає задоволенню.
Також позивач просить суд стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми, що становить 240 гривень згідно з наданим ним розрахунком.
У статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, відповідач має сплатити також три відсотки річних від простроченої суми, і в цій частині позов підлягає задоволенню.
Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 4000,00 грн., пославшись на норму ст. 23 ЦК України, за якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до розяснень, що містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:
- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено
нормами Конституції або випливає з її положень;
- у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного
кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»;
- при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону
«Про захист прав споживачів» чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної
Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У позові відсутні посилання на правові підстави для відшкодування моральної шкоди за невиконання договірних зобовязань за договором позики, відсутні вони і в законодавстві України, посилання позивача на загальну норму ст. 23 ЦК України є недостатнім, тому в цій частині позову слід відмовити.
На підставі аналізу належних і допустимих доказів у їх сукупності та норм матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача борг в сумі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 коп., 3 % річних в сумі 240 гривень; проценти за користування коштами в сумі 626,10 грн., в іншій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.
Позивача відповідно до п.10 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, оскільки він є особою, віднесеною до 1 категорії постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 485,68 грн., решту судового збору в розмірі 219,12 грн. слід залишити на державі.
На підставі викладеного та ст.ст. 526, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 коп., 3 % річних в розмірі 240 (двісті сорок) гривень; проценти за користування коштами в розмірі 626 (шістсот двадцять шість) грн. 10 коп., всього 8866 (вісім тисяч вісімсот шістдесят шість) гривень 10 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 485 (чотириста вісімдесят пять) гривень 68 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя ОСОБА_4