Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 334/1501/16 Головуючий у 1 інстанції: Лихосенко М.О.
№ 22-ц/778/2323/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вони перебували в шлюбі з 07.08.2004р., шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 333.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Відповідач в добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дочки, має задовільний стан здоров`я, працездатний, не має інших утриманців, тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до повноліття дитини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.03.2016 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_3 в доход держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що на час подання позову вони з позивачкою проживали однією сім'єю, він утримував дитину, а згодом дитина почала проживати з ним та позивач не надавала коштів на утримання дитини, не повідомила його про зверення до суду з позовом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідачем оскаржується судове рішення, яке було постановлено у серпні 2016 року.

В скарзі він посилається що на час подання позову він проживав з позивакою однією сім'єю, утримував дитину.

За ст. 180 СК батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Такий обов'язок є безумовним та не залежить від того чи проживають батьки разом та чи перебувають вони у шлюбі.

Ані з матеріалів справи, ані з апеляційної скарги не вбачається, що батьками було вирішене питання про місце проживання дитини. Жодних судових рішень, рішень органів та піклування або договорів між батьками щодо визначенням місця проживання дитини з батьком - суду не надано.

В апеляційній скарзі не зазначено про снування таких рішень або рішень про стягнення аліментів з матері, у зв'язку з тим, вона проживає окремо від дитини та не надає їй допомогу.

Зазначаючи про те, що на час ухвалення рішення дитина проживала з батьком, він разом з тим не надав належних доказів цьому (довідок реєстрації свого місця проживання разом з дитиною за певною адресою з зазначенням дати).

Довідка навчального закладу про те що мати дитини не відвідувала ь батьківські збори під час навчання доньки у 3 та 4 класі, жодним чином взагалі не підтверджує факт проживання дитини з батьком та зокрема на час звернення позивачки з позовом та ухвалення судового рішення.

Також ця обставина не може бути підтверджена поясненнями свідків за умови, що сторонами не визначений порядок виховання дитини, не встановлено місце її проживання з батьком.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тож судова колегія не вбачає підстав вважати, що на час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів у 2016 році, місце проживання дитини було визначене з батьком та ці обставини доведені належним чином.

До того ж сам відповідач зазначає про те. що на час подання позову вони з позивачкою та дитиною проживали разом.

За таких обставин скасування судового рішення про стягнення аліментів на дитину у 2016 році без доведення належними доказами факту утримання дитини та факту ухилення на той час матері від утримання дитини, суперечитиме інтересам дитини.

Крім зазначеного у разі, якщо дитина проживає з позивачем, він не позбавлений можливості ставити питання про звільнення його від сплати аліментів, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів з позиваки, звільнення від сплати заборгованості тощо, за умови доведення відповідних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27.07.2018 р.

Головуючий:

Судді: