Справа № 148/1739/17
Провадження №2/148/39/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 квітня 2018 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тульчині у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в її користуванні,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачів ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в її користуванні, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є власниками 2/3 частини 3-кімнатної квартири № 32 за адресою вул. М. Леонтовича, 39 м. Тульчин. Власником іншої 1/3 частини є ОСОБА_5

Дана квартира складається з 3 кімнат, загальною площею 54.21 кв.м, житловою площею 40,26 кв.м, з яких: 1-а кімната №5 (на плані технічного паспорта) площею 17,64 кв.м, 2-а кімната №6 площею 10,13 кв.м, 3-я кімната №7 площею 12,49 кв.м, кухні №4 площею 5.34 кв.м, коридору №1 площею 4.75 кв.м, вбиральні №2 площею 0.98 кв.м, ванної кімнати №3 площею 1.84 кв.м, кладової №8 площею 1,04 кв.м та частини підвалу без визначення площі.

На даний момент відповідач проживає в спірній квартирі із членами своєї сім'ї і чинить позивачам перешкоди в користуванні майном, не допускаючи їх до квартири та не надаючи ключів від вхідних дверей. На неодноразові звернення позивачів щодо усунення перешкод в користування квартирою, останній не реагує.

В звязку з даними обставинами позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом. Просить виділити у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кімнати №7 та № 6, а ОСОБА_5 - кімнату №5, інші приміщення залишити в загальному користуванні та зобов'язати відповідача не чинити позивачам перешкод в користування майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просять позов задовольнити. Також в своїх поясненнях позивач ОСОБА_1 зазначала, що вони згодні сплатити відповідачу її частку, чи щоб вона сплатила їм їх частку, або ж продати дану квартиру , а гроші поділити між ними.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просить у задоволенні позову відмовити, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначивши, що задоволення позову призведе до порушення житлових прав відповідача. Також заперечив щодо запропонованого позивачем продажу квартири, а також сплати чи відшкодування компенсації часток квартири.

Також в матеріалах справи наявних відзив відповідача на позовну заяву, згідно з яким, остання зазначає, що позивачами не надано жодних переконливих доказів на підтвердження підставності позовних вимог. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ч.1 до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності сторін по справі, а саме 2/3 її частини належать позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а інша 1/3 частина відповідачу ОСОБА_5М, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 27.12.2002 серія ВАС №561603 та серія ВАС №561605 (а.с.53, 54) та копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 18.09.2017 №97597040 (а.с.9).

Як вбачається з копії технічного паспорту на вищевказану квартиру (а.с.10-11), вона складається з 3 кімнат, з яких: 1-а кімната №5 (на плані технічного паспорта) площею 17,64 кв.м, 2-а кімната №6 площею 10,13 кв.м, 3-я кімната №7 площею 12,49 кв.м, кухні №4 площею 5.34 кв.м, коридору №1 площею 4.75 кв.м, вбиральні №2 площею 0.98 кв.м, ванної кімнати №3 площею 1.84 кв.м, кладової №8 площею 1,04 кв.м та частини підвалу без визначення площі.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 вказують, що згоди про порядок користування квартирою між сторонами не досягнуто. Просять виділити позивачам у їх користування дві кімнати, №6 та №7, які згідно плану будівлі (а.с.10) є ізольованими, а відповідачу - кімнату №5, яка згідно того ж плану є прохідною. Представник відповідача проти такого поділу квартири заперечив.

За змістом ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з положеннями ч.2, 3 ст.358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

У відповідності до наведених норм законодавства позивачі мають право на надання їм у користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної сумісної власності.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності, є відсутність згоди щодо порядку користування таким майном між її співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку користування майном є одним із прав власників, передбачених ст.ст. 319, 358 ЦК України.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Таким чином, приймаючи до уваги викладені обставини, а також той факт, що належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості проживання в одній квартирі сторін немає, позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 в судовому засіданні не ставлять питання про проведення експертизи для визначення технічних можливих варіантів розподілу даної квартири, в звязку з чим суд приходить до висновку, що встановити порядок користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку неможливо, оскільки запропонований позивачами варіант користування квартирою призведе до порушення права власності та житлових умов відповідача.

Аналізуючи викладене, враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав співвласників на користування спільним майном, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою.

Представник позивачів у позовній заяві посилається на п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 за №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок". Разом з тим, посилання на даний пункт є безпідставним, оскільки він звертає увагу судів при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, а в даному випадку це не є предметом спору.

Окрім цього, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі також зазначили, що їм чиняться перешкоди у користуванні квартирою, у зв'язку з чим вона вимушені були звернутися до суду.

Згідно із ч. ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Втім, позивачем ОСОБА_1В та представником позивачів ОСОБА_2 не надано жодних доказів чинення перешкод з боку відповідача у проживанні у ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні наголошував на тому, що відповідачем жодних перешкод не чинилось, не чиниться і не буде чинитися в користування вищевказаною квартирою, також про це свідчить заяви відповідача від 06.04.2018 (а.с.69, 70). Також зазначив, що кімнати про які говорить позивач, нею не використовуються.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач одноособово користується квартирою, позивачі в квартирі не мешкають. Також позивачем ОСОБА_1В та представником позивачів ОСОБА_2 не доведено неможливість спільного використання квартири сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1В та представником позивачів ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено факт того, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачами права користування їх власністю, а тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, суд встановив наступне.

Вирішуючи вимогу відповідача про стягнення з позивачів витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., суд виходить з такого.

Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За змістом ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються : у разі відмови в позові - на позивача.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2010, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., що підтверджується ордером від 21.02.2018 серія ВН №049097 (а.с.55), договором №42/2017 про надання правової допомоги від 14.12.2017 (56), квитанцією №6/1028 (а.с.73), розрахунком витрат на правову допомогу (а.с.72), згідно з яким вбачається, що адвокатом був підготовлений відзив на позовну заяву, на що останнім витрачено 3 години, а також він приймав участь в судових засіданнях, про що свідчать протоколи судових засідань (а.с.57, 74).

Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, в рахунок компенсації понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, в силу ст.137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивачів в рівних частинах на користь відповідача суму документально підтверджених та належним чином обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., виходячи із виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на виконання робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт під час підготовки справи до судового розгляду.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачами залишити за ними.

На підставі викладеного, керуючись ст. 59 Конституції України, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 15, 317, 319, 321, 356, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 19, 76-81, 133, 137, 141, 263- 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в її користуванні відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, паспорт серія АА 596046, виданий Тульчинським РВ УМВС України в Вінницькій області 12.11.1997, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_2, паспорт серія КЕ 500421, виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 20.12.1996, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 2500 грн. (дві тисячі п'ятсот гривень) з кожного.

Судові витрати понесені позивачами залишити за позивачами.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.04.2018.

Суддя: