Справа № 686/1994/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої судді - Козак О.В.

при секретарі - Слободянюк А.Ю.,

за участі: представника позивача, третьої особи - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького цивільну справу позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позову вказала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27.10.2012 року по 28.03.2016 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 28.03.2016 року. Від шлюбу в них є малолітній син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розлучення проживає разом з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Проте, відповідач з часу розірвання шлюбу належної участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надавав, що змусило її звернутись до суду про примусове стягнення з відповідача аліментів, які були стягнути за рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.01.2017 року. Після розірвання шлюбу відповідач безпідставно став чинити перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку.

В даний час вона виїхала за кордон на роботу - в м.Москва (Росія). Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього сина до неї за кордон, хоча до 05.08.2016 року ним такий дозвіл надавався. Після закінчення вказаного строку їх син проживає з її матір'ю, а вона через кожен місяць-другий приїжджає в Україну для побачення з сином, здійснення його оздоровлення.

Вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду сина, добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Однак, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтували його відмову він не наводить. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, позбавляє дитину материнського догляду та спілкування, вказує на зловживання ним своїми батьківськими правами. Виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання. Тому з врахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить позов задоволити та надати їй та її представнику - ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Російської Федерації до досягнення ним повноліття - без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2.

Ухвалою суду від 11.04.2018 року до участі в справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача, третя особа ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що в листопаді 2017 року її дочка ОСОБА_4 звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Росії в м.Москва, де вона працює, однак відповідач безпричинно відмовився надавати такий дозвіл, тому вона була змушена звернутись до суду.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки Росія країна агресор, він не довіряє колишній дружині і після вивезення дитини побоюється, що може її ніколи не побачити, а він бажає спілкуватись з дитиною.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судовому засіданні вважає недоцільним надавати дозвіл на вивезення дитини за межі України до повноліття, проте вважає, що можливо надати дозвіл на термін не більше ніж на один рік.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.03.2016р. розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 27.10.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №1915.

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.01.2017 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн., починаючи з 13.12.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки Хмельницької ЖЕК №7 від 13.12.2016 року №2048, ОСОБА_5 проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_6, ОСОБА_4.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 31.07.2015 року, він дав згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації малолітньому сину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 05.08.2015 року по 05.08.2016 року.

Вказані обставини підтверджується: рішеннями Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.03.2016 року, 24.01.2017 року; свідоцтвом про народження ОСОБА_5серії НОМЕР_1; довідкою Хмельницької ЖЕК №7 від 13.12.2016 року №2048; виконавчим листом, виданим Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 09.02.2017 року №686/24684/16-ц; заявою ОСОБА_2 від 31.07.2015 року.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною сьомою статті 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за: нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (пункту 4 вказаних Правил).

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріальною згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі (пункту 5 вказаних Правил).

Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на вивіз малолітньої дитини за кордон до її повноліття без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивачки постійного місця проживання, реєстрації та роботи в м.Москва Російської Федерації. Згідно довідки Хмельницької ЖЕК №7 від 13.12.2016 року №2048, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1.

Своєю заявою від 13.11.2017 року ОСОБА_4 надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації на період з 15.04.2018 року по 15 квітня 2019 року для її сина ОСОБА_5. Зазначивши, що їй відомо, що поїздка буде здійснюватись у супроводі ОСОБА_1, яка має вживати заходів для безпечного перебування її дитини за кордоном та гарантує її повернення в Україну. Позивач не надала суду будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона уповноважила ОСОБА_1на тимчасовий виїзд за кордон її неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 без її згоди та згоди батька дитини, на строк до досягнення дитиною повноліття.

Не надано суду і будь-яких доказів на підтвердження того, що спілкування відповідача з дитиною перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, слід відмовити.

На підставі ч.3 ст.51 Конституції України, ст.ст.7, 141, 153, 157, 161 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.313 ЦК України, п.п. 3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, ст.ст.2,12,13,76,81,258,259,263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складання повного тексту рішення суду - 01.06.2018 року.

Суддя: