Справа № 352/342/17
Провадження № 22-ц/779/675/2018
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_6 на рішення Тисменицького районного суду від 03 квітня 2018 року у складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене в м. Тисмениця,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона визнана потерпілою у кримінальному провадженні за наслідками смерті у ДТП її чоловіка ОСОБА_7

Досудовим слідством встановлено, що 27.05.2012 р. близько 23 год. на автодорозі Стрий-Чернівці між населеними пунктами м. Івано-Франківськ та с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «БМВ-316» н.з. НОМЕР_1, на своїй смузі руху вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7, який внаслідок наїзду впав на смугу зустрічного руху, де на нього було вчинено наїзд зустрічним автомобілем марки «Кіа Rio» н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_4; від отриманих тілесних ушкоджень її чоловік помер на місці події.

Відповідно до постанови старшого слідчого ОВС відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 14.11.2012 р. кримінальну справу №0329834 порушену за даним фактом за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України було закрито на підставі п.2 ст. 6 КПК України (у редакції 1960 р.) - за відсутності складу злочину.

Позивач вважає, що водіями ОСОБА_3 та ОСОБА_8 були порушені п.п.2.3, 12.3 ПДР України, внаслідок чого загинув пішохід ОСОБА_7 Позивачка зверталася до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, який надав їй 17000 грн., які вона витратила на поховання чоловіка та встановлення пам'ятника, а ОСОБА_4 не відшкодував нічого. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Втративши чоловіка, вона змушена самостійно виховувати та утримувати дитину, за відсутності підтримки чоловіка зменшився час на відпочинок, суттєво змінилися умови життя. Крім того, вона пережила стрес та душевні страждання внаслідок смерті чоловіка, у неї порушився сон, погіршився стан здоров'я, виникла невпевненість у майбутньому.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь спричинену моральну шкоду у розмірі 4 608 000 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 03 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ОСОБА_2 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави по 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп. судових витрат з кожного.

Представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_5 вказав, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачка безумовно зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка. Однак, заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому враховуючи відсутність вини відповідачів, а також те, що загиблий нехтуючи правилами безпеки руху, перебував у нетверезому стані, суд вирішив стягнути з відповідачів солідарно 50 000 грн.

ОСОБА_2 не погоджується з таким висновком, оскільки у судовому засіданні сторона позивача звертала увагу суду на те, що відповідно до п.4.8 Правил дорожнього руху, якщо в зоні видимості де немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше 3 смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки. Що стосується «виділення себе на дорозі», то п.4.4 Правил дорожнього руху стосуються пішоходів, які рухаються проїзною часиною чи узбіччям, а ОСОБА_7 переходив дорогу під прямим кутом. Правила дорожнього руху не забороняють такий перехід особам в стані алкогольного сп'яніння.

Щодо відсутності вини відповідачів, на що вказав суд, то сторона позивача вважає, що відповідачами порушено Правила дорожнього руху, а саме: п.2.3, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

Представник ОСОБА_2 також не погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди. При цьому зазначив, що оскільки відсутні методики встановлення розміру моральної шкоди, вони мають індивідуальний характер і в кожному випадку визначення розміру такого відшкодування покладається на суд.

Сторона позивача скористалася методикою, розробленою професором ОСОБА_9, розрахунок додано до позовної заяви та становить 4 608 000 грн. Зважаючи на те, що людське життя є безцінним, встановлений судом розмір моральної шкоди 50 000 грн. є мізерним.

Також в рішенні суд зіслався на ч.2 ст.1193 ЦК України та вказав, що в разі грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню шкоди, розір відшкодування зменшуються. Однак, стан сп'яніння не може бути визнано грубою необережністю.

З наведених підстав сторона апелянта просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 на рішення суду теж подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що за фактом ДТП СУ УМВС України в Івано-Франківській області було відкрито кримінальну справу за ч.2 ст.286 КК України, яка постановою від 27.09.2012 року була закрита на підставі п.2 ст.6 КПК України.

В ході розслідування було проведено ряд експертиз, якими встановлено, що ОСОБА_7 до моменту ДТП вживав алкоголь. Також було встановлено, що ДТП мала місце внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_7 Тому вважає, що в даній дорожній обстановці для нього мала місце непереборна сила, оскільки тіло потерпілого відкинуло йому під колеса, що передбачити та попередити він не міг і це виключає за змістом ст.1187 ЦКК підстави для стягнення шкоди.

Апелянт ОСОБА_4 просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

Також ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, зазначивши, що вимоги позивача в суді першої інстанції та в апеляційному суді є безпідставними, необгрунтованими та не доведеними.

Апеляційну скаргу на рішення суду подав і представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, зазначив, що постановляючи рішення, суд зіслався на те, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створю підвищену небезпеку, при цьому вина заподіювача шкоди не вимагається.

Суд також зазначив, що відповідачами не доведено наявності умислу пішохода або наявності непереборної сили, а тому на них покладається обов'язок відшкодування моральної шкоди.

З таким твердженням апелянт не погоджується, оскільки внаслідок ДТП було відкрито кримінальну справу, яка в подальшому була закрита постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Івано-Франківській області у зв'язку з відсутністю складу злочину, а саме відсутністю вини.

Згідно висновків медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп'яніння від 28.05.2012 року №339 та №340 в ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сп'яніння немає.

Водночас постановою слідчого про закриття кримінальної справи встановлено, що пішохід ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху.

Крім того, при судово-токсикологічному дослідженні встановлено, що до настання смерті ОСОБА_7 вживав алкогольні напої у значній кількості, перебував у стані алкогольного сп'яніння на стадії початкового виведення алкоголю з організму та на момент настання смерті, відносно живих осіб зазначена концентрація алкоголю в крові відповідає сильному ступеню алкогольного сп'яніння.

Відповідно до постанови слідчого про закриття кримінальної справи від 14.11.2012 року ОСОБА_3 не володів технічною можливістю попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного екстренного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Представник апелянта також посилається на ч.ч.2,3 п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до яких при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшеним або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Сторона апелянта вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необгрунтованими та недоведеними, оскільки розслідуванням кримінальної справи встановлено, що причиною ДТП була вина потерпілого.

З наведених підстав представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив скасувати рішення Тисменицького районного суду від 03.04.2018 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду апелянти ОСОБА_2, її представник ОСОБА_5, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, ОСОБА_4, його адвокат ОСОБА_10 заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, кожен зокрема, просили задоволити подану апеляційну скаргу.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції зіслався на положення ст.ст.1167, ч.2 ст.1187 ЦК України та виходив з того, що відповідачами не доведено наявності умислу пішохода або наявності непереборної сили, тому на них як на володільців джерела підвищеної небезпеки покладається обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди незалежно від їх вини. Адже зі змісту постанови про закриття кримінальної справи вбачається, що дана дорожньо - транспотна пригода сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_7 Тому вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є підставними.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд зазначив, що позивачка безсумнівно зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка, однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому, враховуючи відсутність вини відповідачів, те, що загиблий знехтував правилами безпеки руху, перебував у нетверезому стані, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд стягнув з відповідачів у солідарному порядку 50 000 грн. моральної шкоди.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів апеляційних скарг сторін спору, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції обгрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною вимогою стягнути солідарно з відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 4 608 000 грн. моральної шкоди, завданої їй внаслідок смерті чоловіка ОСОБА_7 в дорожньо-транспортній пригоді (далі - ДТП), яка мала місце 27.05.2012 року за участі відповідачів, як водіїв транспортних засобів.

З приводу обставин згаданої ДТП у матеріалах цивільної справи міститься копія постанови старшого слідчого в ОВС відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 14.11.2012 року про закриття кримінальної справи №329834 на підставі ст.6 п.2 КПК України - за відсутністю складу злочину.

Із змісту постанови вбачається, що 01.08.2012 року СУ УМВС України в Івано-Франківській області порушено кримінальну справу за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_7, за ознаками злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України.

Проведеним в даній кримінальній справі досудовим слідством встановлено, що 27.05.201 біля 23 год. на автодорозі Стрий-Чернівці між населеними пунктами м.Івано-Франківська та с.Павлівка Тисменицького району ОСОБА_3, керуючи автомобілем автомобілем марки «БМВ-316», д.р.н.НОМЕР_1, та рухаючись у напрямку до м.Калуша, на своїй смузі руху вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7

Внаслідок наїзду ОСОБА_7 впав на смугу зустрічного руху, де на нього відразу було вчинено наїзд зустрічним автомобілем марки «Kia Rio», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який роз'їжджався із автомобілем марки «БМВ-316». Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 помер на місці події.

У висновку комісійної судово-медичної експертизи №135 вказано, що смерть ОСОБА_7 наступила від закритої черепно-мозгової травми з множинними забійними ранами, саднами та синцями обличчя, крововиливами в м'які тканини волосистої частини голови, крововиливами під тверду та в м'які мозгові оболонки головного мозку.

Згідно висновків медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп'яніння від 28.05.2012 №339,340, в ОСОБА_3 і ОСОБА_4 сп'яніння немає.

Потерпіла ОСОБА_2 дала показання про те, що ОСОБА_7 є її чоловіком. Від шлюбу у них є дочка ОСОБА_11, 2005 р.н.

Також встановлено, що водій автомобіля «БМВ-316» ОСОБА_3 не володів технічною можливістю попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного екстренного гальмування з моменту виникнення безпеки для руху.

Водій автомобіля «Kia Rio» ОСОБА_4 не мав технічної можливості попередити дане ДТП шляхом застосування своєчасного екстренного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали такі обставини, при яких пішохід ОСОБА_7 перетинаючи проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху опинився в полі зору водія ОСОБА_3 на такій відстані до автомобіля «БМВ-316», що водій вже не володів технічною можливістю попередити дану ДТП.

Таким чином, розслідуванням кримінальної справи встановлено, що дана ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_7, який у темну пору доби на неосвітленій ділянці дороги, перебуваючи у стані сильного алкогольного спяніння та будучи одягненим у темний одяг, як учасник дорожнього руху, не виділив себе на дорозі для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, переходив проїзну частину в недозволеному місці, не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху. При цьому пішохід ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.4.4; 4.7; 4.8; 4.14 Правил дорожнього руху України.

Згідно висновку слідчого в ОВС відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Івано-Франківській області, викладеного у постанові від 14.11.2012 року, ДТП трапилась унаслідок порушення Правил дорожнього руху України пішоходом ОСОБА_7 В діях водіїв автомобіля «БМВ-316» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 немає порушень Правил дорожнього руху України, які б сприяли виникненню ДТП і вони не мали технічної можливості попередити ДТП до моменту настання небезпеки для руху, тому склад злочину, передбачений ст.286 ч.2 ККУ, в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутній, (а.с.9-11).

Отже, досудовим слідством достовірно встановлено факт ДТП за участю двох водіїв - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та факт смерті ОСОБА_7 внаслідок цієї ДТП.

Водночас як зазначено вище, вина водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у скоєнні ДТП досудовим слідством не встановлена, а випадок мав місце внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_7, який перебуваючи у стані сильного алкогольного спяніння порушив вимоги п.п.4.4; 4.7; 4.8; 4.14 Правил дорожнього руху України.

Із копії Свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 08.10.2002 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_7 був чоловіком позивачки ОСОБА_2 (а.с.12).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Отже, позивачка ОСОБА_2 як дружина покійного ОСОБА_7 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦКУкраїни шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові №6-145цс12 від 05.12.2012 року.

Відповідно до положень ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5).

В спірному випадку, як встановлено досудовим слідством, смерть ОСОБА_7 настала внаслідок ДТП, за участю транспортних засобів (тобто джерел підвищеної небезпеки), якими керували відповідачі.

Відтак в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України обов'язок відповідачів (як володільців транспортних засобів) щодо відшкодування моральної шкоди має місце незалежно від наявності їх вини у вчиненні ДТП.

Вищенаведеними обставинами спростовуються посилання апелянтів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на відсутність їх вини у вчиненні ДТП та закриття кримінальної справи, у зв'язку з відсутністю складу злочину, як підстави для невідшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_4 також зіслався на положення ч.5 ст.1187 ЦК України та вказав, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили, так як наїзд фактично здійснив водій ОСОБА_3 і тіло постраждалого одномоментно відкинуло на смугу зустрічного руху під колеса його автомобіля.

Крім того, апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають, що в спірному випадку шкода завдана внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_7, з огляду на встановлений слідством факт його перебування в стані алкогольного сп'яніння та порушення ним Правил дорожнього руху України.

Проте такі доводи не можна вважати обгрунтованими та спроможними в даному випадку.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Однак, обставини вчинення ДТП та спричинення смерті ОСОБА_7 в своїй сукупності не можна вважати непереборною силою в розумінні положень ЦК України. Крім того, із постанови про закриття кримінального провадження не вбачається від удару якого саме автомобіля наступив момент смерті ОСОБА_7

Так само й факт перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп'яніння та порушення ним ПДР не є умислом, оскільки відповідачами не доведено, що ОСОБА_7 свідомо та бажано допустив дії, внаслідок яких загинув.

Натомість факт завдання моральної шкоди дружині потерпілого доведено безпосередньо фактом спричинення смерті її чоловіка джерелом підвищеної небезпеки, що в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України є підставою для відшкодування їй моральної шкоди незалежно від доведеності вини відповідачів.

Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що після вчинення ДТП на прохання ОСОБА_2 він вже відшкодував завдану шкоду, сплативши позивачці 17 000 грн.

Як підтвердили у ході розгляду спору сторони, ОСОБА_3 дійсно були надані кошти в сумі 17 000 грн., які позивач ОСОБА_2 витратила на поховання чоловіка, що не заперечила сторона апелянта.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, факт сплати добровільно ОСОБА_3 коштів, в даному випадку, не може бути підставою для відмови у стягненні моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також положення цивільного законодавства, апеляційний суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральної шкоди на користь ОСОБА_2, у зв'язку із смертю її чоловіка ОСОБА_7 внаслідок ДТП.

Згідно положень ст.1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов'язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Як правило таке завдання шкоди має місце при скоєнні злочину кількома особами або в разі завдання шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого.

В силу дії, ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 14.11.2012 року про закриття кримінальної справи №329834 встановлено, що ДТП відбулась в ході обставин, коли ОСОБА_3, керуючи автомобілем автомобілем марки «БМВ-316», д.р.н.НОМЕР_1, та рухаючись у напрямку до м.Калуша, на своїй смузі руху вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7

Внаслідок наїзду ОСОБА_7 впав на смугу зустрічного руху, де на нього відразу було вчинено наїзд зустрічним автомобілем марки «Kia Rio», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який роз'їжджався із автомобілем марки «БМВ-316».

Згідно медичного висновку ОСОБА_7 помер на місці події від отриманих тілесних ушкоджень. При цьому, у зв'язку з миттєвістю події, слідством не встановлено конкретно від удару якого саме автомобіля (під керуванням ОСОБА_3 чи ОСОБА_4Б.) наступила смерть ОСОБА_7

З огляду на зазначене, неподільність результату ДТП та характеру самої шкоди, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо солідарного порядку стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 зіслалась на те, що при визначенні розміру завданої їй моральної шкоди для розрахунку нею обрано метод професора Ерделевського О.М.

Однак, такий аргумент не є достатнім для обгрунтування та доведення визначеного стороною позивача розміру завданої моральної шкоди в сумі 4 608 000 грн., оскільки на час розгляду спору законодавцем не затверджено жодної єдиної методики визначення розміру завданої моральної шкоди, яка б мала загальне обов'язкове (чи хоча б загальне рекомендаційне) значення. Тому розмір відшкодування моральної шкоди має визначатись судом у кожному конкретному випадку з урахуванням особливостей конкретного правопорушення.

Узагальнюючи вимоги закону, рекомендації Пленуму ВСУ, можна виділити критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зокрема характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близької людини слід також враховувати характер стосунків позивача та померлого за час його життя: сімейний стан позивача, ступінь близькості, спільно чи окремо проживали, способи та регулярність спілкування тощо.

Також суд бере до уваги положення ч.2 ст.1193 ЦК України, згідно яких, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначив, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено правила дорожнього руху.

В спірному ж випадку, як встановлено досудовим розслідуванням, потерпілий ОСОБА_7 потрапив в ДТП, порушивши Правила дорожнього руху України та перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, тому обгрунтованим є посилання суду першої інстанції на положення ч.2 ст.1193 ЦК України при визначенні розміру завданої моральної шкоди.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, а саме: характер правопорушення, відсутність вини відповідачів, перебування потерпілого у нетверезому стані та нехтування ним правилами безпеки руху, характер стосунків позивача та померлого, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивачки ОСОБА_13, пов'язаних із втратою чоловіка, виходячи із принципів розумності і справедливості, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру завданої моральної шкоди .

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити. Рішення Тисменицького районного суду від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Матківський Р.Й.

Фединяк В.Д.