АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1903/11 22-ц/774/1052/К/18А
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 2-1903/11

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 січня 2018 року, яке ухвалено суддею Лиходєдовим А.В. о 14 годині 17 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складення повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2000 року по 13.01.2009 рік. У період шлюбу, під час спільного проживання з відповідачем, ними за кошти подружжя було придбано однокімнатну квартиру, про що укладено договір купівлі-продажу від 18.05.2001 року, у якому покупцем зазначено відповідача.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, в останній редакції позовної заяви, позивач просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та розділити її, визнавши за нею право власності на 1/2 її частину.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 січня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано квартиру № 44, загальною площею 38,51 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована в будинку № 127 по вул. 23 Лютого (ОСОБА_5) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (ОСОБА_5) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 466 грн. 34 коп. судового збору та 950 грн. витрат на проведення судової-будівельно-технічної експертизи по справі, а всього 1416 грн. 34 коп..

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування того, що спірна квартира була придбана за кошти родичів відповідача, а кошти із сімейного бюджету ОСОБА_2 на її придбання не витрачалися, що було підтверджено у судовому засіданні показами свідків.

При цьому, зазначає, що представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні усно, з порушеннями вимог ст. 49 ЦПК України, змінив обґрунтування позовних вимог та зазначив, що на придбання квартири були витрачені кошти батьків, як позивача, так і відповідача, хоча до цього часу позивач та її представник підтримували позицію про те, що квартира була придбана за кошти подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_7.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_7.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2000 року по 13.01.2009 року. Мають спільного сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

18 травня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1250, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з презумпції належності придбаного за час шлюбу майна - квартири АДРЕСА_3 до спільної сумісної власності подружжя та можливості його поділу між подружжям в рівних частках та відсутності підстав для відступу від засад рівності часток.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), чинного на час придбання спірної квартири, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обовязку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до розяснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Таке ж розяснення містить й Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23).

Як убачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_3 придбана 18 травня 2001 року, тобто в період шлюбу між сторонами та за спільні кошти подружжя.

Доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за кошти відповідача ОСОБА_2 (його родичів) суду ані ним, ані його представником не надано, не містять таких доказів й матеріали справи.

Отже, встановивши, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем ОСОБА_2 за кошти, що належать йому особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення представником позивача вимог ст. 49 ЦПК України та усну зміну обґрунтування заявлених позовних вимог, колегією суддів відхиляються, оскільки таке порушення норм процесуального права не потягло за собою неправильне вирішення спору та не є обовязковою підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 25 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: