Постанова

Іменем України

02 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3881/12

провадження № 61-9108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Горенська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2016 року у складі суддів: Савченка С. І., Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідних положень»

ЦПК України у редакції Закону Українивід 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 2001 до 2012 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Подружжя придбало житловий будинок на АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 0,1040 га, до якого згодом було добудовано новий двоповерховий будинок. Вказував на те, що ввести в експлуатацію та зареєструвати новий будинок, а також добровільно вирішити питання поділу вищевказаного майна неможливо. Відповідач не визнає його майнові права на спільне сумісне майно.

На підставі викладеного ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив визнати об'єктами спільної сумісної власності житловий будинок з приналежними до нього прибудовою, будівлями, спорудами та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1 та зареєстровані на ім'я ОСОБА_2; визнати за ним право власності на Ѕ частину цього житлового будинку з приналежними до нього прибудовою, будівлями, спорудами, а також на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1040 га, розташованих у АДРЕСА_1; вселити його в спірний житловий будинок; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому в подальшому перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном шляхом надання йому ключів від вхідних воріт на земельну ділянку, від будинку, прибудови, будівлі, споруди та надання доступу до 1/2 частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки.

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.

Позовні вимоги мотивувала тим, що за час шлюбу з ОСОБА_5 вони придбали автомобіль марки Mitsubishi L200, 2007 року випуску, який є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного просила виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки Mitsubishi L200, 2007 року випуску; стягнути на її користь грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

Здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, і виділено у власність ОСОБА_1 автомобіль марки Mitsubishi L200, 2007 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 60 986,50 грн вартості її частки у праві спільної сумісної власності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок сторони набули у шлюбі, проте на час вирішення спору він як об'єкт спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 вже втрачений, оскільки в результаті перебудов та реконструкцій, здійснених особисто ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_5, замість нього вже збудовано новий будинок, який не є спільним сумісним майном подружжя. Доказів того, що позивач брав участь у реконструкції будинку, не надано.Тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в частині визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та його поділу. Крім того, земельна ділянка, розташована на

АДРЕСА_1, набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, відповідно до чинного на той час КпШС України не належить до спільного майна подружжя іє лише її особистою власністю, тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову

ОСОБА_1 в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності вказаної земельної ділянки.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні будинком скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок на АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 20 листопада 2013 року рішення апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними будівлями, зазначений за планом під літерою «А», житловою площею

55,6 кв. м та земельну ділянку площею 0,1040 га, що знаходяться

на АДРЕСА_1 та зареєстровані на ім'я ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності за кожним

на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями житловою площею 55,6 кв. м та земельну ділянку площею 0,1040 га, що знаходяться

на АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано житловий будинок на АДРЕСА_1

Києво-Святошинського району Київської області з надвірними будівлями загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, який був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину житлового будинку на АДРЕСА_1 з надвірними будівлями загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, який був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку на АДРЕСА_1 з надвірними будівлями загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, який був предметом договору купівлі-продажу від 02 липня 2002 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - відділ Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, вселення та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю скасовано. Справу в зазначеній частині передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання об'єктами спільної сумісної власності нерухомого майна та визнання права власності на частину житлового будинку і земельної ділянки скасовано і ухвалено нове, яким позов у цій частині задоволено частково.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок з приналежними до нього прибудовою, будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину житлового будинку з приналежними до нього прибудовою, будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1040 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована на АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний у період шлюбу, ураховуючи спільне вкладення коштів і праці в реконструкцію та будівництво будинку, а також виходячи з принципу рівності часток подружжя, апеляційний суд дійшов висновку про визнання права власності на будинок по Ѕ частині за кожним, а також виділив ОСОБА_1

Ѕ частину земельної ділянки, керуючись положенням статті 120 ЗК України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, щоспірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки житловий будинок було придбано переважно за її особисті кошти, надані батьками, крім того, вже після розірвання шлюбу з позивачем спірний будинок було реконструйовано й переплановано за її особисті кошти, а земельну ділянку вона отримала

у власність в порядку приватизації відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України також виключає спільну сумісну власність. Суд апеляційної інстанції неправильно провів поділ земельної ділянки, оскільки вона взагалі не підлягає поділу, бо приватизована відповідачем.

19 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з такий підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 квітня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаний шлюб між сторонами розірвано згідно з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2012 року. Рішенням цього суду встановлено, що сторони проживають окремо із серпня 2011 року.

02 липня 2002 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала дерев'яний житловий будинок на АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області з надвірними будівлями загальною площею 80,5 кв. м, жилою площею 55,6 кв. м, з надвірними спорудами (літня кухня, літня кухня-прибудова, погрібник, погріб під погрібником, оглядова яма, вбиральня, огорожа, доріжка).

30 жовтня 2003 року ОСОБА_2 на підставі рішення 3 сесії 24 скликання Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 вересня 2002 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1040 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований спірний будинок.

30 вересня 2005 року рішенням виконавчого комітету Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 вересня 2005 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виконання до житлового будинку добудови розміром 10,00x10,50 м та добудови розміром 4,20x4,20 м

з надбудовою другого поверху, в результаті чого житлова площа будинку буде становити 101,9 кв. м, загальна - 238,9 кв. м, а також дозвіл на проведення капітального ремонту цього житлового будинку із внутрішнім переплануванням за умови зміцнення несучої здатності будинку (підсилення фундаменту).

Відповідно до технічного паспорта на спірний житловий будинок від 17 липня 2012 року загальна його площа становить 229,9 кв. м, житлова - 106,4 кв. м, кількість житлових кімнат - 7.

Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області (далі -ІДАБК у Київській області) 06 серпня 2012 року, реконструкцію індивідуального житлового будинку здійснено на замовлення ОСОБА_2, будівельний паспорт видав відділ містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 15 травня 2012 року. Дата початку будівництва - червень 2012 року, дата закінчення будівництва - липень 2012 року. Об'єкт є закінчений будівництвом та готовий до експлуатації.

Апеляційним суд установив, що сторони у справі у період шлюбу придбали дерев'яний житловий будинок житловою площею 55,6 кв. м з надвірними спорудами (літня кухня, літня кухня-прибудова, погрібник, погріб під погрібник, оглядова яма, вбиральня, огорожа, доріжка), розташований

у АДРЕСА_1.

Проте на час розгляду справи в результаті реконструкції будинку загальна площа житлового будинку становить 229,9 кв. м, житлова - 106,4 кв. м, кількість житлових кімнат - 7. Надвірні будівлі: літня кухня під літерою «Б», літня кухня-прибудова під літерою «В», погрібник під літерою «Г», погріб під літерою «Г», оглядова яма під літерою «Д», вбиральня під літерою «Є» та гараж були взагалі знесені.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

Відповідно до цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Майно, придбане за рахунок коштів одного з подружжя, є його особистою приватною власністю.

Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Установлено, що дерев'яний житловий будинок на АДРЕСА_1 сторони набули у шлюбі, однак на час вирішення даного спору в результаті перебудов та реконструкцій зведено новий будинок, який є новим об'єктом власності.

При цьому апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що реконструкція старого дерев'яного будинку, в тому числі обкладання цеглою, почалася одразу після його придбання у 2002 році, а обидві добудови з надбудовою другого поверху почалися після відповідного рішення про дозвіл на це сільської ради у 2005 році і були закінчені у 2007 році. Саме на 2007 рік будівництво було закінчене і сторони проживали в будинку.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Апеляційний суд на підставі викладених норм права та досліджених доказів установив, що сторони спільно бралиучасть у реконструкції та добудовах будинку, що підтверджується договорами на будівництво, на виготовлення матеріалів та виконання різних будівельних робіт на вул. Київській, 2

у с. Горенка за період із 2003 по 2007 рік, актами приймання-передачі продукції та виконаних робіт на ім'я сторін.

Суд апеляційної інстанції на підставі зазначених норм права та досліджених доказів і встановлених у справі обставин щодо спільного вкладання коштів

і праці в будівництво будинку дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання будинку спільною сумісною власністю і визнання за ним права власності на Ѕ частину будинку як майно, набуте за час шлюбу, підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,1040 га, апеляційний суд виходив

з того, що земельна ділянка набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації і відповідно до чинного на той час КпШС України не належить до спільного майна подружжя.

Відповідно до статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналіз норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Висновки апеляційного суду в цій частині узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1040 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована на АДРЕСА_1, оскільки до позивача перейшло право власності

на Ѕ частину житлового будинку.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не з'ясував походження коштів, за рахунок яких було придбане нерухоме майно, а також не врахував, що прибудову до будинку проведено тоді, коли шлюб між сторонами вже було фактично припинено, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Доводи ОСОБА_2 про те, що в декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої ІДАБК у Київській області 06 серпня 2012 року, зазначено, що реконструкцію будинку почато в червні 2012 року, а закінчено в липні 2012 року, тобто після розірвання шлюбу, апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки встановлено на підставі належним чином оцінених доказів, зокрема висновку спеціаліста-будівельника, що за період, вказаний у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, збудувати двоповерхові добудови вказаними розмірами з надбудовою другого поверху, а також зробити ремонт цього житлового будинку із внутрішнім переплануванням технологічно не можливо.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, не заслуговують на увагу, оскільки ті обставини, що позивач сплачує, на думка відповідача, недостатній розмір аліментів або має заборгованість з аліментів на дитину до досягнення нею повноліття, самі по собі не дають суду підстави збільшити частку відповідача в цьому майні відповідно до частини третьої статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А .О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська