Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 220/526/16-ц

провадження № 61-17540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи - Орган опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківської райдержадміністрації Великоновосілківського району Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 січня 2017 року у складі судді Якішиної О. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківської райдержадміністрації Великоновосілківського району Донецької області,про усунення перешкод у спілкуванні та вільному вихованні дитини.

Позов мотивовано тим, що 25 травня 2013 року між ним та відповідачем укладено шлюб, під час перебування в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син ОСОБА_4. З пологового будинку відповідач ОСОБА_3, керуючись вказівками матері та релігійними переконаннями, разом з дитиною переїхала проживати до своїх батьків в с. Андріївка. З цього часу відповідач не надавала можливості ні йому, ні його батькам бачитися з дитиною.

У березні 2014 року позивач звернувся до Органу опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області із заявою про вирішення питання визначення часу для його спілкування з сином, про що ухвалені відповідні рішення № 20 та № 21 від 13 березня 2014 року, які відповідач проігнорувала. Його права як батька порушені, оскільки він не має можливості повноцінно спілкуватися з дитиною, піклуватися про неї, тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 січня 2017 року позовзадоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_5 Визначено такі способи його участі у вихованні сина: особисте спілкування від дня набрання рішенням законної сили протягом шести місяців - 1 година кожної суботи та неділі (з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв.) у присутності матері дитини - ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання/перебування дитини, а саме: в житловому будинку та/або подвір'ї, вулиці за умови хороших погодних умов; з сьомого місяця - 1 година кожної суботи та неділі (з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв.) у присутності матері за місцем фактичного проживання/перебування дитини з правом відвідування місць відпочинку (парки, сквери, дитячі ігрові майданчики і таке інше) в тому населеному пункті, де проживає/перебуває дитина в час її відвідання або за місцем проживання його батьків (АДРЕСА_1); відвідувати дитину за місцем її проживання/перебування в день її народження з 17 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., а також необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного засобу зв'язку. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із системного тлумачення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, статей 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 11 липня 2016 року № 831 ОСОБА_2 позбавлений можливості спілкуватися з сином, тому встановлено відповідний графік спілкування з дитиною (а.с. 78-79).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації Великоновосілківського району Донецької області від 13 грудня 2016 року син з батьком бачились за все життя декілька разів і між ними не налагоджений контакт, тому необхідний період звикання дитини до батька та бажання спілкування з батьком; без допомоги матері буде важко встановити позитивний контакт для подальшого спілкування (а. с. 136). При визначенні часу спілкування суд взяв до уваги вік дитини, стан її здоров'я, прихильність до батька (майже не знайомі), а тому вважає запропонований позивачем порядок спілкування найбільш сприятливим для дитини та таким, що не порушить її звичайний спосіб життя.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, виходив з того, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, при цьому мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідач не надала суду належних та переконливих доказів, що спілкування батька з дитиною перешкоджає нормальному її розвитку.

Позивач звернувся до суду 21 березня 2016 року, рішення було ухвалено 17 січня 2017 року, під час судового провадження неодноразово відбувалися судові засідання в яких відповідач брала безпосередню участь, тому мала можливість запропонувати свої варіанти спілкування батька з дитиною. Доводи апеляційної скарги, що судом були враховані рішення органу Опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області за № 20 та № 21 від 13 березня 2014 року, які втратили чинність є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи є висновок Служби у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації Великоновосілківського району Донецької області від 13 грудня 2016 року за №878/13, у якому зазначено про відсутність заперечень проти запропонованих способів участі ОСОБА_2 у вихованні ОСОБА_6, якщо не будуть запропоновані інші обґрунтовані способи участі (а. с.136).

У квітня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення.

13 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_3

04 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

18 квітня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що в день ухвалення рішення до суду першої інстанції відповідач надіслала заяву електронною поштою про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою її сина, однак суд у зв'язку з ненаданням доказів на підтвердження вказаних обставин, провів судове засідання без її участі, що свідчить про порушення її права на захист, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтується на рішеннях Органу опіки та піклування від 13 березня 2014 року, які втратили чинність до дня подачі позову.

У зв'язку з відхиленням судом першої інстанції клопотання про виклик до суду позивача у відповідача є сумніви щодо об'єктивності розгляду справи, внаслідок чого заявлено відвід судді, однак у відводі було відмовлено.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що доводи касаційної скарги ОСОБА_3, що суд не мав підстав для розгляду позову у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 мав звернутися до органу опіки та піклування, є необґрунтованими, оскільки звернення до органу опіки та піклування є правом особи (стаття 19 СК України).

Посилання відповідача щодо порушенням судом першої інстанції закону у зв'язку з розглядом справи без її участі є необґрунтованими, оскільки неявка в судове засідання у зв'язку з хворобою дитини була повторною, а доказів на підтвердження вказаних обставиною відповідачем надано не було протягом усього розгляду справи у судах, що свідчить про затягування процесу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_3 без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2013 року по 09 вересня 2015 року, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про народження, батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_7 (а. с. 12).

Відповідно статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Стаття 141 СК України передбачає, що батько має рівні, тобто такі ж самі як і мати, права і обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини

Згідно із частиною першою статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач позбавлений права спілкування з сином, доказів того, що спілкування батька з дитиною перешкоджає нормальному її розвитку не надано.

Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_3 на захист, оскільки судове засідання було проведено без її участі, а також обґрунтування судами судових рішень на підставі рішень органу опіки та піклування, які втратили свою чинність, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, який залишивши рішення суду першої інстанції без змін виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 СК України.

Позивач звернувся до суду 21 березня 2016 року, рішення було ухвалено 17 січня 2017 року, під час судового провадження, неодноразово відбувалися судові засідання, в яких відповідач брала безпосередню участь, тому мала можливість запропонувати свої варіанти спілкування батька з дитиною.

Доводи касаційної скарги про врахування судом року при вирішенні справи рішень Органу опіки та піклування Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області за № 20 та № 21 від 13 березня 2014, які втратили чинність, спростовуються матеріалами справи.

Вирішуючи спір суд взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації Великоновосілківського району Донецької області від 13 грудня 2016 року за №878/13, в якому зазначено про відсутність заперечень проти запропонованих способів участі ОСОБА_6 у вихованні дитини, якщо не будуть запропоновані інші обґрунтовані способи участі (а. с.136).

ОСОБА_3 не викладає в касаційній скарзі доводи, аргументи щодо заперечення висновку Служби у справах дітей Великоновосілківської райдержадміністрації Великоновосілківського району Донецької області від 13 грудня 2016 року за №878/13.

З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що доводи апеляційної скарги, які є аналогічними з доводами касаційної скарги, заявником не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не впливають на законність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням інтересів дитини та обох батьків, принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про позбавлення її права на захист, оскільки судові засідання були проведено без її участі, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 38 ЦПК України 2004 року сторона, третя особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України 2004 року представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Із системного аналізу положень статей 26, 38, 44, 76 ЦПК України 2004 року випливає, що надане процесуальним законом право особі брати участь у справі через представника, передбачає вчинення представником від імені та в інтересах особи певних юридичних дій, що позбавляє сторону або третю особу необхідності їх вчиняти самостійно.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_3 був присутній у судових засіданнях суду першої інстанції 06 травня 2016 року (а.с. 50), 20 травня 2016 року (а.с. 56), 08 червня 2016 року (а.с. 68), 08 серпня 2016 року (а.с. 90), 26 серпня 2016 року (а.с. 95), 16 листопада 2016 року (а.с. 130), а ОСОБА_3 безпосередньо брала участь у судових засіданнях 08 червня 2016 року (а.с. 68), 08 серпня 2016 року (а.с. 90), 26 серпня 2016 року (а.с. 95), що з урахуванням вказаних вище положень процесуального закону спростовує доводи касаційної скарги про порушення права заявника на судовий захист.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409-416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик