Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 759/760/16-ц

провадження № 61-6810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ВК «Комунальник»,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у складі судді: Зайця Т. О., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у складі суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «ВК «Комунальник» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень.

Позовна заява обґрунтована тим, що 31 серпня 2009 року між відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого відповідач придбав частину цілісного майнового комплексу приміщення, що складає 60/100 частин гуртожитку загальною площею 4066,1 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1. Позивачі проживають у вказаному гуртожитку на постійній основі. Внаслідок укладеного договору порушуються їх житлові права, в тому числі, право на приватизацію житла у гуртожитку.

Позивачі вважали, що вказаний договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним, оскільки його укладено під час дії мораторію на відчуження гуртожитків, який встановлений у прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваного правочину, знаходився у приватній власності ВАТ «Веркон», а тому дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на правовідносини, що виникли між ВАТ «Веркон» та ТОВ «ВК «Комунальник» не розповсюджувалась. Відповідно підстав для визнання такого правочину недійсним немає.

У серпні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_3, у якій просять оскаржені рішення скасувати і постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ряд обставин, а саме те, що: ПАТ «Веркон» відчужувати гуртожиток не мало права, оскільки діяв мораторій; вимогу про визнання правочину недійсним можуть заявляти не тільки сторони правочину, а й інші заінтересовані особи, чиї права було порушено; ВАТ «Веркон» визнано банкрутом, тому гуртожиток мав бути переданий до комунальної власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

У листопаді 2016 року надійшло заперечення на касаційну скаргу в якому відповідач просить суд у задоволені касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що: жодних прав та інтересів позивачів порушено не було; позов заявлено про порушення прав які ще не виникли і невідомо чи виникнуть; ТОВ «ВК «Комунальник» не порушує визначені житловим законодавством права мешканців гуртожитку, зокрема, щодо користування житловою площею гуртожитку; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; зміст оспорюваного правочину не суперечить вимогам законодавства, а тому немає підстав визнавати його недійсним.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 31 серпня 2009 року ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник» уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна. Договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО, зареєстровано в реєстрі за № 3128.

Відповідно до реєстраційного посвідчення приміщення (в літ. А), загальною площею 2 445,60 кв. м., що складає 60/100 частин (від гуртожитку, загальною площею 4 066,1 кв. м.), розташованого в АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ВК Комунальник». В гуртожитку зареєстровані та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9; ОСОБА_2 Квартири не приватизовані.

Згідно частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у справі № 40/70-36/414 за позовом Фонду державного майна України до ВАТ «Веркон» про визнання права власності на гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за державою в особі Фонду державного майна України та вилучення з незаконного володіння ВАТ «Веркон» гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 рішенням господарського суду міста Києва від 10 січня 2011 року у справі № 40/70-36/414, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 березня 2011 року та постановою Вищого господарського суду України від 26 травня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено.

При цьому у цій справі суди встановили, що:

- «згідно з Державним актом приймання 5-ти поверхової будівлі гуртожитку на 365 місць на АДРЕСА_1 від 10 травня 1971 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 10 травня 1971 року № 754, спірний гуртожиток прийнято в експлуатацію та передано на баланс забудовника (замовника) - Київського заводу станків-автоматів ім. М. Горького, (в подальшому Київський завод верстатів - автоматів). Наказом Фонду державного майна України від 26 листопада 1993 № 40-ДП «Про прийняття рішення щодо приватизації об'єктів» надано дозвіл на приватизацію Київського державного заводу верстатів - автоматів та Київського державного підприємства по виготовленню товарів народного споживання. Наказом Фонду державного майна України від 31 січня 1994 року № 4-АТ було затверджено план приватизації Київського Державного підприємства по виготовленню товарів народного споживання та Київського Державного заводу верстатів-автоматів. На виконання вказаного Наказу та плану приватизації, зазначені підприємства були приватизовані та увійшли в цілісний майновий комплекс, на базі яких утворено акціонерне товариство відкритого типу «Веркон». Засновником даного акціонерного товариства виступив Фонд державного майна України. За даними акту оцінки вартість майна, що підлягає приватизації (цілісного майнового комплексу) складає 328195,35 тис. грн. За актом приймання-передачі майна в перелік увійшов і гуртожиток (інв. № 6ЖК) за адресою: АДРЕСА_1 (фактична адреса - АДРЕСА_1). Відтак в процесі приватизації позивачем було передано відповідачу спірний гуртожиток у власність»;

- «на момент проведення приватизації Київського державного заводу верстатів - автоматів та Київського державного підприємства по виготовленню товарів народного споживання гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Відтак відповідач правомірно набув право власності на спірний гуртожиток як на складову частину приватизованого цілісного майнового комплексу підприємства».

Згідно пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти було встановлено мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановивши, що відсутні підстави, передбачені в статті 203 ЦК України для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 серпня 2009 року, укладеного між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник», суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило