Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 496/600/17

провадження № 61-10152св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року у складі судді: Дранікова С. М. та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року у складі суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про захист права власності на нерухоме майно шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_1 поділено на дві частини між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Проте ОСОБА_5 протиправно зайняла всі приміщення будинку: житлову кімнату 1-2, площею 15.9 кв.м.; кухню 1-3, площа 5.0 кв.м., коридор 1-6, площею 4.0 кв.м. та користується цими приміщеннями. ОСОБА_4 та членів її сім'ї до цих приміщень не допускає.

У зв'язку із цим позивач просила суд захистити її право власності на нерухоме майно, шляхом виселення ОСОБА_5 з цих приміщень житлового будинку та зобов'язати її не чинити перешкод у користуванні нерухомим майном.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року позов задоволено. Усунені ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю - приміщеннями: житловою кімнатою 1-2, площею 15,9 кв.м.; кухнею 1-3, площею 5,0 кв.м.; коридором 1-6, площею 4,0 кв.м., житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 зі вказаних приміщень, також стягнуто з ОСОБА_5 судові витрати.

Суд першої інстанції зробив висновок, що проживання ОСОБА_5 в будинку перешкоджають позивачу, як власнику, у повній мірі реалізовувати своє право власності.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року залишене без змін.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а рішення суду відповідає фактичним обставинам справи.

У січня 2018 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказує, що право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 не зареєстроване. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року зобов'язано сторони виконати роботи по переобладнанню будівель будинку, а також зобов'язано ОСОБА_4 сплатити компенсацію, але позивач у цій частині рішення не виконала. ОСОБА_4 має інший будинок і між сторонами була укладена мирова угода щодо виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року, яка судом не була затверджена.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку був поділений житловий будинок АДРЕСА_1 між сторонами на дві частини: ОСОБА_6 в рахунок його частки - 3/8, у власність в натурі надано: житлова кімната 1-1, площею 12 кв.м.; кухня 1-4, площею 8.2 кв.м.; коридор 1-5, площа 6.60 кв.м.; частину огорожі; що складає 21/100 будинку. ОСОБА_4 в рахунок частки - 5/8, у власність в натурі надано: житлова кімната 1-2, площею 15.9 кв.м.; кухня 1-3, площа 5.0 кв.м.; коридор 1-6, площа 4.0 кв.м господарські будівлі - літня кухня, гараж, комора, погріб, сарай, баня, частина огорожі. Рішення суду було виконане судовим виконавцем Біляївського ВДВС Біляївського РУЮ.

Також суди встановили, що ОСОБА_5 зайняла всі приміщення будинку: житлову кімнату 1-2, площею 15.9 кв.м.; кухню 1-3, площа 5.0 кв.м., коридор 1-6 площею 4.0 кв.м, користується цими приміщеннями, однак позивача та її членів родини до них не допускає.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Встановивши, що ОСОБА_4 є власником частини будинку і проживання ОСОБА_5 в приміщеннях будинку, які виділені позивачу в рахунок її частки, перешкоджають ОСОБА_4 у повній мірі реалізовувати своє право власності, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Посилання ОСОБА_5 на те, що право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 не зареєстроване, колегія суддів відхиляє. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року був поділений житловий будинок АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_4 в рахунок частки - 5/8, у власність в натурі надано: житлова кімната 1-2, площею 15.9 кв.м.; кухня 1-3, площа 5.0 кв.м.; коридор 1-6, площа 4.0 кв.м господарські будівлі - літня кухня, гараж, комора, погріб, сарай, баня, частина огорожі, тобто ОСОБА_4 є власником цих приміщень.

Доводи ОСОБА_5 про наявність мирової угоди щодо виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року є безпідставними, оскільки ця мирова угода не була затверджена судом у встановленому законом порядку. Інші доводи ОСОБА_5 про невиконання ОСОБА_4 рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2011 року не впливають на вирішення спору у цій справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель