Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/2337/18
Головуючий у 1 інстанції: Марко Я.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішенняШевченківського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі 07 березня 2018 року у справі за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, -

ВСТАНОВИЛА:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2016 року скасовано судовий наказ № 2-н-1018/11 виданий за заявою концерну «Міські теплові мережі» про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 2 864, 73 грн.

Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року надав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 5 582, 93 грн.

За твердженнями позивача, концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідачів є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. За вищевказаний період відповідачі здійснили оплату за надані послуги у сумі 2 718, 20 грн. Отже, загальна сума заборгованості за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року складає 2 864, 73 грн., які позивач і просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 на користь концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 2 864,73 грн. (дві тисячі вісімсот шістдесят чотири гривні сімдесят три копійки). Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. - по 800,00 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 разом з представником ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, провадження у справі закрити, визнати незаконною діяльність позивача, постановити окрему ухвалу.

Доводами апеляційної скарги є: порушення судом норм процесуального законодавства при відкритті провадження у справі; невірну критичну оцінку судом Рішення Запорізької міської Ради №17 від 11.02.2002 року; про фальсифікацію позивачем статутних документів, та доведеність цього факту відповідачами; про сплив строку позовної давності; відсутність у позивача статусу комунального підприємства; не застосування судом матеріального законодавства, яке підлягало застосуванню; про порушення міжнародного законодавства; про порушення позивачем кримінального законодавства; стягнення заборгованості через 6 років понад тарифи; відсутність на платіжних документах позивача штрихкодів; незаконне встановлення лічильників; про відсутність гарячого водопостачання; подачу тепла яке не відповідає нормативам, при цьому не зменшення розмірів оплати; відсутність укладеного між сторонами договору; невірне посилання на правові позиції Верховного суду України; відсутність первинних бухгалтерських документів.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжі, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн „МТМ" в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну „МТМ".

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 200 від 28.04.2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» з 01.04.2011 року Концерн визначений виконавцем послуг з централізованого опалення, підігріву питної води щодо населення, що мешкає в житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Відповідно до пункту 2.1. Статуту Концерну „Міські теплові мережі", затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови № 1589 р. від 26.07.2002 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

З матеріалів справи вбачається що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією, наданою відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (а.с. 20-21) та є споживачами послуг, які надає позивач.

Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (із змінами), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Статтею 67 Житлового кодексу України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Суд попередньої інстанції критично оцінив заперечення відповідачів з посиланням на відсутність між концерном «Міські теплові мережі» та мешканцями АДРЕСА_1 як споживачами договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, з огляду наступне.

Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний, зокрема: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про неотримання відповідачами відповідних послуг.

Судом попередньої інстанції, окрім іншого, було встановлено, що концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з теплопостачання, а відповідачі користуються вказаними послугами з теплопостачання, чим підтвердили свою згоду на отримання вказаних послуг, що призвело до виникнення між ними та позивачем договірних відносин, які регулюються цивільним законодавством, що підтверджує наявність у відповідачів обов'язку сплачувати позивачеві за отримані послуги.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 541 Цивільного кодексу України встановлено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції застосував для вирішення справи ст. 64 ЖК України, за якої передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Надання позивачем послуг з централізованого опалення підтверджується, як зазначив суд, наявними в матеріалах справи копіями актів запуску систем опалення споживачів за адресою АДРЕСА_1, що свідчить про те, що, наданими послугами теплопостачання відповідачі користувались, зі скаргами у зв'язку із ненаданням послуг або наданням послуг неналежної якості не звертались.

Позивач у період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення на загальну суму 5 582,93 грн. За вказаний період відповідачі здійснили часткову оплату за отримані послуги в сумі 2 718, 20 грн., у зв'язку з чим загальна сума заборгованості становить 2 864,73 грн., що підтверджується наданими розрахунками.

Суд попередньої інстанції в оскаржуваному рішенні також зазначив, що посилання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на незаконну діяльність позивача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та спростовуються наданими представником позивача правовстановлюючими документами, які долучені до матеріалів справи (а.с.97-119, 132-175).

Крім того, суд попередньої інстанції відхилив твердження відповідачів стосовно неправомірності нарахування заборгованості за надані послуги з гарячого водопостачання за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року, оскільки заява відповідача ОСОБА_4 на яку посилається остання та в якій просила не здійснювати нарахування за послуги гарячого водопостачання, з підстав відключення гарячої води під час ремонту, датована 20.09.2011 року (а.с.52), тобто поза межами строку нарахування заборгованості.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідачі скористались своїм правом та просили суд першої інстанції застосувати до позовних вимог позовну давність у три роки.

Відповідно до частини 2 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно з частиною 1 статті 160 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Як встановлено судом попередньої інстанції, 18.07.2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за заявою концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «МТМ» Шевченківського району м. Запоріжжя про видачу судового наказу видано судовий наказ про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованості за використану теплову енергію за оспорюваний період в сумі 2 864,73 грн., та який в подальшому за заявою відповідача ОСОБА_5 цим же судом 01.07.2016 року скасовано та роз'яснено позивачу його право на звернення з тими ж самими вимогами до суду у позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред'явлення позову.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності (правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14).

З даним позовом до суду концерн «Міські теплові мережі» звернувся 26.07.2017 року, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Враховуючи викладене суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку, що в даному випадку заява відповідача про застосування строку позовної даності не може бути застосована, оскільки позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу в липні 2011 року, позовну давність щодо стягнення заборгованості з відповідачів слід вважати перерваною в липні 2011 року, а отже, перебіг строку починається спочатку, час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується, відтак, вимога позивача про стягнення заборгованості за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року заявлена в межах строку позовної давності, оскільки він був перерваний поданням заяви про видачу судового наказу.

За результатами апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції вважає, що суд попередньої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на 01.09.2017 року між концерном «Міські теплові мережі» та мешканцями АДРЕСА_1 як споживачами відсутній договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води вірно оцінені судом як такі, що не спростовують факту отримання послуг від позивача та обов'язку щодо оплати цих послуг. Окрім цього отримання від позивача наданих послуг підтверджено і самими відповідачами, які відповідно до матеріалів справи у спірний період здійснювали часткову оплату наданих позивачем послуг.

Довози щодо пропуску позивачем строку позовної давності також вірно оцінені судом першої інстанції, оскільки позивач з заявою про видачу судового наказу звернувся в межах строків позовної давності, як і з позовом у цій справі після скасування наказу за заявою відповідачів.

Доводи скарги, щодо порушення судом норм процесуального законодавства при відкритті провадження у справі; не застосування судом матеріального законодавства, яке підлягало застосуванню; про порушення міжнародного законодавства; стягнення заборгованості через 6 років понад тарифи; відсутність на платіжних документах позивача штрихкодів; незаконне встановлення лічильників; про відсутність гарячого водопостачання; подачу тепла яке не відповідає нормативам, при цьому не зменшення розмірів оплати; невірну критичну оцінку судом Рішення Запорізької міської Ради №17 від 11.02.2002 року; про фальсифікацію позивачем статутних документів, та доведеність цього факту відповідачами; відсутність у позивача статусу комунального підприємства; невірне посилання на правові позиції Верховного суду України; відсутність первинних бухгалтерських документів - зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи скарги про порушення позивачем кримінального законодавства, у відсутність вироків суду, не є предметом розгляду справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 червня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: