Справа № 303/1431/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2018 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Курах Л.В., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку, що знаходиться за адресою в с.Павшино, вул..Лесі Українки,15, Мукачівського району Закарпатської області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником вищевказаного будинку. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які по місцю реєстрації не проживають з середини 2016 року. Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачеві вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також створює для неї незручності.

Позивач та представник позивача на судовий розгляд справи не з»явилися, натомість від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, при цьому позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином через засоби масової інформації, причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 23.02.2018 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2018 року будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 9,10).

Реєстрація відповідачів у будинку підтверджується довідкою Павшинської сільської ради від 05.03.2018 року №192 (а.с. 12).

У відповідності до пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 від 05.03.2018 року відповідачі не проживають в будинку з середини 2016 року по теперішній час (а.с. 19,20)

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.

Як встановлено по справі, позивач є власником будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідачів права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в будинку зареєстровані відповідачі.

Дані правовідносин регулюються положенням статті 405 ЦК України в частині вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, оскільки за встановлених фактичних обставин відповідачі, є такими, що втратили право користування житлом, оскільки більше одного року у будинку не проживають, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком підлягають задоволенню.

В частині зобов`язання Павшинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області зняти відповідачів з реєстрації у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки їх заявлено до особи, яка у розгляді даної справи не приймала участі, клопотання про притягнення цієї особи у якості співвідповідача суду позивачем не заявлено.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачі слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 704,80 гривень. .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,ст.ст. 316, 318, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку №62, що знаходиться за адресою: Мукачівський район Закарпатської області, по вулиці Лесі Українки,15 в с.Павшино.

В задоволенні позовної вимоги про зобов»язання Павшинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області зняти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з реєстрації їх місця проживання відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704,80 (сімсот чотири гривні 80 копійок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканки: 89627, Мукачівського району, с.Павшино, вулиця Лесі Українки, будинок №15.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, мешканки : 89627, Мукачівського району, с.Павшино, вулиця Лесі Українки, будинок №15.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_3, мешканки : 89627, Мукачівського району, с.Павшино, вулиця Лесі Українки, будинок №15.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_3, мешканки: 89627, Мукачівського району, с.Павшино, вулиця Лесі Українки, будинок №15.

Головуюча Курах Л.В.