Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 127/28825/15-ц

провадження № 61-17979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року у складі судді: Вохмінової О. С. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С., Зайцева А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що він не набув статусу громадянина Російської Федерації (далі - РФ).

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року в місті Новий Уренгой РФ. Його батьки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є громадянами РФ. З 1998 року по цей час він постійно проживає в Україні в м. Вінниці, що підтверджується карткою профілактичних щеплень, медичною довідкою, в яких зазначено адресу місця проживання заявника.

З 01 вересня 2004 року по 2015 рік навчався у ЗОШ № 15 м. Вінниці, яку закінчив із відзнакою. ОСОБА_4 позитивно характеризується, за перемоги в міських олімпіадах нагороджений стипендією, для отримання якої 23 травня 2013 року йому було присвоєно ідентифікаційний номер платника податків. 11 серпня 2015 року був зарахований на перший курс денного відділення факультету будівництва, теплоенергетики та газопостачання Вінницького національного технічного університету. Після досягнення повноліття ОСОБА_4 звернувся до міграційної служби у Вінницькій області з метою отримати паспорт громадянина України, однак йому пояснили, що для набуття громадянства України йому необхідно надати довідку консульського відділу Посольства РФ в Україні про те, що він не набув громадянства РФ. Він неодноразово звертався до консульства РФ, подав письмову заяву з відповідними документами, оплатив послуги за видачу довідки в розмірі 1 540,00 грн, однак без обґрунтованих підстав йому відмовляють у видачі довідки. Тому він змушений звернутись до суду з цією заявою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, в задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що факт не набуття ОСОБА_4 громадянства РФ є недоведеним, а зібрані матеріали справи свідчать про протилежне. Заявник не позбавлений можливості набути громадянства України з дотриманням встановлених відповідними законами процедур.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 подав касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок, що ним не дотримано передбаченої законодавством процедури проходження перевірки у консульському відділі, і доказів неможливості отримати документ про відсутність у нього громадянства РФ, суду не надано. Суди не взяли до уваги відповідь Посольства РФ на адвокатський запит від 19 листопада 2015 року, якою підтверджено звернення заявника до консульства та оплата консульського збору. Відтак жодних причин для невидачі заявнику довідки не існувало. Також не враховано довідку Управління федеральної міграційної служби по Ямало-Ненецькому автономному округу в м. Новий Уренгой від 15 березня 2016 року, заявник паспортом громадянина РФ по Ямало-Ненецькому автономному округу не документувався. Оскільки бездіяльність консульської установи посольства РФ не може бути оскаржена в порядку Кодексу адміністративного судочинства до будь-якого суду на території України, тому єдиним способом захисту для заявника є звернення з заявою в окремому провадженні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2017 року Управління ДМС у Вінницькій області подало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки заявником не дотримано передбаченої законодавством процедури проходження перевірки у консульському відділі з питань наявності / відсутності у нього громадянства РФ.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі з таких мотивів.

Суди встановили, що заявник ОСОБА_4 (ОСОБА_4 - рос.), народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року в м. Новий Уренгой Тюменської області РФ, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2. Його батьками є громадяни РФ - ОСОБА_8, уродженець с. Хренівка Барськогорайону Вінницької області та ОСОБА_9, уродженка с. Привітне Муровано-Куриловецького району Вінницької області.

Згідно карти профілактичних щеплень, які проводились ОСОБА_4 1997, 1998, 1999, 2001, 2004, 2005, 2012, медичної довідки ВОСКДРЗН, адреса проживання ОСОБА_4 зазначена: АДРЕСА_1, за цією адресою він зареєстрований разом із матір'ю та братом, що підтверджується довідкою виданою ТОВ «ЖЕО» за № 4170 від 11 липня 2015 року.

У 2004 році ОСОБА_4 був зарахований до 1-го класу ЗОШ № 15 м. Вінниця (наказ № 137 від 01 вересня 2004 року), а в 2015 році закінчив 11 клас (наказ № 118 від 29 травня 2015 року), що підтверджується довідкою ЗОШ І-ІІІ ступенів № 15 від 13 липня 2015 року № 145/

23 травня 2013 року ОСОБА_4 був зареєстрований у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків за реєстраційним номером НОМЕР_1.

Відповідно до наказу № 255-с від 11 серпня 2015 року ОСОБА_4 був зарахований на перший курс денного відділення факультету будівництва, теплоенергетики та газопостачання Вінницького національного технічного університету.

20 серпня 2013 року заявник звернувся до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про видачу йому паспорта громадянина України за досягненням віку, однак, у зв`язку з тим, що в 2005 році він отримав дозвіл на імміграцію в Україну разом з матір'ю - громадянкою РФ ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 повинен довести належність чи неналежність до громадянства РФ.

23 липня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Посольства РФ з заявою про перевірку наявності/відсутності громадянства РФ.

Згідно довідки № 2844 виданої ОСОБА_4, відділом Управлінням федеральної міграційної служби по Ямало-Ненецькому автономному округу від 15 березня 2016 року, ОСОБА_4 паспортом громадянина РФ цим відділом не документувався.

Також заявником надана довідка, згідно якої за адресою АДРЕСА_2, зареєстровані: ОСОБА_13 (рос. ОСОБА_13.) ІНФОРМАЦІЯ_3, син - зареєстрований за місцем проживання з 11 серпня 1995 року; ОСОБА_8 (рос. ОСОБА_8.), ІНФОРМАЦІЯ_4, власник - зареєстрований за місцем проживання з 11 серпня 1995 року; ОСОБА_4 (рос. ОСОБА_4.), ІНФОРМАЦІЯ_5, син - зареєстрований за місцем проживання з 16 лютого 1998 року; ОСОБА_12 (рос. ОСОБА_12.), ІНФОРМАЦІЯ_2, дружина власника - зареєстрований за місцем проживання з 13 вересня 1995 року.

При відмові у задоволенні заяви суди зробили висновок, що факт не набуття ОСОБА_4 громадянства РФ є недоведеним, а зібрані матеріали справи свідчать про протилежне, проте заявник не позбавлений можливості набути громадянства України у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до пункту а) частини першої статті 6 Європейської конвенції про громадянство від 06 листопада 1997 року № ETS N 166, що ратифікована Законом України від 20 вересня 2006 року № 163-V, громадянство означає правовий зв'язок між особою та державою без зазначення етнічного походження особи.

У пункті а) частини першої статті 6 Європейської конвенції про громадянство від 06 листопада 1997 року № ETS N 166 закріплено, що кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянство ex lege набувають, зокрема, такі особи: діти, один із батьків яких на час народження цих дітей має громадянство цієї держави-учасниці, за винятком будь-яких випадків, що можуть бути передбачені у її внутрішньодержавному праві для дітей, які народилися за межами держави. Стосовно дітей, батьківство яких встановлюється шляхом визнання, у судовому порядку або шляхом подібних процедур, кожна держава-учасниця може передбачити, що дитина набуває її громадянства за процедурою, яка визначається її внутрішньодержавним правом.

Встановивши, що факт не набуття ОСОБА_4 громадянства РФ є недоведеним, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні заяви.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель