Справа № 738/1472/17 Провадження № 22-ц/795/445/2018 Головуючий у I інстанції - Сова Т. Г. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої-судді: Бобрової І.О.,

суддів: Висоцької О.Є., Шитченко Н.В.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_3,

позивач - ОСОБА_4,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення сторін в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

Місце ухвалення рішення - місто Мена.

Дата складання повного тексту рішення - 24.01.2018,

У С Т А Н О В И В:

19 вересня 2017 року через відділення поштового зв'язку ОСОБА_3 звернувся з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість у розмірі 12000 грн та судові витрати у розмірі 640 грн, мотивуючи позовні вимоги тим, що 19.12.2015 між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 12000 грн, які зобов'язався повернути в строк до 31.12.2015. Проте, станом на 19.09.2017 відповідач гроші так і не повернув.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи та не дослідження і не надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Апелянт зазначає, що думка суду щодо не надання позивачем оригіналу розписки є хибною та завідомо неправдивою, оскільки в матеріалах справи міститься саме оригінал розписки - боргового документа.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач і його представник не надали суду оригіналу боргової розписки, на підтвердження факту невиконання відповідачем зобов'язань, не забезпечили явку в судове засідання свідків для підтвердження фактів та обставин, зазначених в позові, а тому заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтвердженими належними доказами,

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що згідно з розпискою від 19.12.2015, ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 12 000 грн, які зобов'язався повернути до 31.12.2015. В разі прострочення повернення платежів, зобов'язався виплатити по 1000 грн за кожний день прострочення (а.с.42).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (Правова позиція ВСУ у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З наданої позивачем на підтвердження правочину розписки від 19.12.2015 вбачається, що боржник ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_5 грошові кошти у національній валюті та зобов'язався повернути їх до 31.12.2015, що підтверджується підписом боржника.

Відповідач не надав доказів на спростування вищевикладеного.

За змістом ст.526 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Наявність у кредитора ОСОБА_3 розписки від 19.12.2015 свідчить про невиконання боржником зобов'язань по поверненню суми боргу у визначений в розписці строк. Вказані обставини нічим не спростовано.

Досліджуючи боргову розписку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем надано копію розписки замість її оригіналу, що і стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно, при зверненні з позовом у вересні 2017 року, позивачем було подано копію боргової розписки. Проте, 10.01.2018 позивач в додатку до клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, зазначив оригінал розписки від 19.12.2015 (а.с. 40-42).

Відповідно до ст.64 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подачі позову до суду), письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

З матеріалів справи не вбачається, що учасники справи заявляли клопотання про надання оригіналу розписки.

Відповідно до приписів ч.7 ст.81 ЦПК України (в редакції 2017 року), суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом оригінал розписки від 19.12.2015 у ОСОБА_3 не вимагався. Вказаний документ був наданий позивачем з власної ініціативи. Матеріали справи не містять судового рішення щодо відмови у приєднанні оригіналу розписки до справи.

Згідно з ст.95 ЦПК України (в редакції 2017 року), письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Як вказано вище, оригінал розписки наданий позивачем після набрання чинності змін до ЦПК (після 15.12.2017), а копія розписки - під -час дії ЦПК у редакції станом на час звернення з позовом. Тобто процесуальних порушень щодо подачі доказів позивачем не допущено.

Умовивід суду першої інстанції щодо наявності у справі тільки копії розписки ґрунтується на припущенні, оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження такого висновку. Експертиза з цього приводу не проводилася. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладе вище, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ґрунтовними.

Позовні вимоги є доведеними, тому позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати в суді першої інстанції в сумі 640 грн (а.с.1) та в суді апеляційної інстанції в сумі 960 грн (а.с.73) підлягають стягненню з ОСОБА_4, всього 1600 грн (960 +640 = 1600).

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381- 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки фізичної особи платника податків (ідентифікаційний код) НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 19.12.2015 в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки фізичної особи платника податків (ідентифікаційний код) НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1600 грн

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний тескт постанови складений 02.04.2018.

Головуючий:Судді: