Справа № 349/978/16-ц
Провадження № 22-ц/779/239/2018
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4; представника ТВК «Затишок» - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ТВК «Затишок» про усунення перешкод в користуванні майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене головуючим-суддею Лошак О.О. 11 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ТВК «Затишок» про усунення перешкод в користуванні майном. Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідачі, які є співвласниками багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1, без жодних погоджень та дозволів самочинно збудували паркани навколо облаштованих окремих входів до своїх квартир та користуються відгородженими частинами спільної земельної ділянки кожен на свій розсуд. Посилаючись на те, що зазначені паркани блокують доступ до будинку зі всіх сторін та унеможливлюють його обслуговування, під'їзд пожежної техніки, влаштування прибудинкових майданчиків, просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою та прибудинковою територією шляхом знесення за власний рахунок самовільно встановленої огорожі та приведення прибудинкової території у відповідність до проекту та вимог ДБН.

Справа розглядалась у різних судових інстанціях неодноразово.

Рішенням Рогатинського районного суду від 11 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Так, зазначає апелянт, судом першої інстанції не було враховано, що передача частини земельної ділянки спільної власності у користування або поділ всієї земельної ділянки спільної сумісної власності можливий в порядку та на підставах визначених ст.89 ЗК України, а саме щодо користування - за договором або законом, а щодо поділу з виділенням частки співвласника - за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними. При цьому, вказує ОСОБА_3, суд першої інстанції не врахував, що в матеріалах справи немає жодного договору про поділ земельної ділянки та плану схеми розподілу, належним чином погодженої та затвердженої, а також відсутні будь-які докази про встановлення між сторонами порядку користування земельною ділянкою. Крім того, ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не було виконано вказівки касаційного суду, які містяться в ухвалі ВССУ від 31.05.2017 року після перегляду даної справи Вищим спеціалізованим судом України. Зокрема, судом першої інстанції не було перевірено наявність правових підстав для встановлення на земельній ділянці прибудинкової території багатоквартирного будинку, що має статус спільної сумісної власності, парканів в межах стін належних відповідачам квартир. Також позивач вказує, що на даний час відповідачі безперешкодно їздять попри її сходи, а їй встановити огорожу забороняють, чим порушують її законні права користування земельною ділянкою. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином та у встановленому законом порядку. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу з визначених мотивів підтримали, просили її задовольнити.

Представник ТВК «Затишок» доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника, представника ТВК «Затишок», перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є власниками (співвласниками) квартир в житловому будинку АДРЕСА_1 Зокрема, відповідно до свідоцтв про право власності: ОСОБА_9 є співвласником квартири НОМЕР_1, ОСОБА_10 - співвласником квартири НОМЕР_2, ОСОБА_6 - співвласником квартири НОМЕР_3, ОСОБА_7 - співвласник квартири НОМЕР_4, ОСОБА_2 - власником квартири НОМЕР_5 (загальною площею 108,4 кв. м). Позивач та ОСОБА_11 набули право власності на квартиру НОМЕР_5 (має місце подвійна нумерація різних квартир) на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2006 року, укладеного між ними та ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, що діють за згодою матері ОСОБА_12

Із матеріалів справи вбачається, що в червні 2003 року власниками п'яти квартир цього будинку створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку - товариство власників квартир «Затишок» (т.1 а.с.18-22).

Рішеннями загальних зборів ТВК «Затишок» від 04 серпня 2003 року та від 18 березня 2004 року визначено порядок користування прибудинковою територією. Зокрема, дозволено членам ТВК «Затишок» користуватися земельними ділянками в межах стін їх квартир, а також огороджувати ці земельні ділянки. При цьому вказано на недопустимість при встановленні огорожі здійснення перешкод іншим мешканцям будинку щодо земельної ділянки загального користування та користування підвалом (т.1 а.с.51, 52).

16 серпня 2012 року на підставі рішення Рогатинської міської ради від 08 липня 2011 року ТВК «Затишок» видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, згідно з яким товариству передано у власність земельну ділянку площею 0,2911 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, цільове призначення - для житлових, житлово-будівельних, гаражно-дачно-будівельних кооперативів (т.1 а.с.16).

У подальшому рішенням загальних зборів ТВК «Затишок» від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_3 виділено в користування земельну ділянку в межах стін її квартири та зобов'язано розібрати огорожу для безперешкодного проїзду спецавтомобілів, вільного доступу членів товариства до приміщень гаражів та підвалу (т. 1 а.с.53).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем порушення її прав, оскільки рішенням зборів товариства власників квартир АДРЕСА_1 власникам квартир згаданого будинку було визначено порядок користування земельною ділянкою в межах стін їх квартир. Рішенням зборів товариства також дозволено членам ТВК «Затишок» огороджувати земельні ділянки, якими вони користуються. При цьому суд першої інстанції зазначив, що розміщення встановлених членами ТВК «Затишок» будівель (огорож) відповідає протипожежним вимогам та не порушує прав позивача щодо користування квартирою та прибудинковою територією.

Висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають встановленим обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з ними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 9 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці: рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог щодо чинення відповідачами перешкод в користуванні ОСОБА_3 квартирою та прибудинковою територією.

ОСОБА_3 зазначала, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи жодного договору про поділ земельної ділянки та плану схеми розподілу, належним чином погодженої та затвердженої, а також відсутність будь-яких доказів про встановлення між сторонами порядку користування земельною ділянкою. Однак, вказані твердження спростовані наявними в матеріалах справи рішенням зборів товариства власників квартир АДРЕСА_1, яким було визначено порядок користування земельною ділянкою в межах стін виділених квартир. Рішенням зборів товариства також дозволено членам ТВК «Затишок» огороджувати земельні ділянки, якими вони користуються. Варто зауважити, що визначений в рішенні порядок користування прибудинковою територією існує вже тривалий час - з 04 серпня 2003 року, і не оскаржувався попереднім власником квартири НОМЕР_5, яка в подальшому була придбана ОСОБА_3

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням загальних зборів ТВК «Затишок» від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_3 також виділено в користування земельну ділянку в межах стін її квартири. Вказана земельна ділянка виділена у більшому розмірі ніж у інших співвласників будинку.

Водночас, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 заявила про те, що наявність огорож, які встановили п'ять власників навпроти своїх квартир, її права власника квартири та співввласника прибудинкової земельної ділянки не порушують. При цьому позивачка зазначила, що пред'явлення нею цього позову переслідувало іншу ціль - спонукати відповідачів виділити у користування біля належної їй квартири земельну ділянку бажаної конфігурації та більшої площі, зокрема, збільшення ширини на 1 метр в сторону заїзду до гаражів.

За клопотанням представника ТВК «Затишок» і позивачки колегією суддів декілька разів в загальному на тривалий час оголошувалась перерва для врегулювання даного цивільно-правового спору в добровільному порядку. За цей час сторони виготовили проектно-технічну документацію прибудинкової території. Однак, до згоди щодо виділення ОСОБА_3 земельної ділянки бажаного для неї розміру та конфігурації сторони не дійшли.

З цього приводу представник ТВК «Затишок» в засіданні апеляційного суду пояснив, що на загальних зборах власників квартир будинку АДРЕСА_1 20 квітня 2018 року було прийнято рішення запропонувати виділення у користування ОСОБА_3 навпроти її квартири земельної ділянки більшої площі, ніж було надано раніше іншим рішенням - від 04.08.2003 року (копія протоколу зборів долучена до матеріалів справи). Представник ТВК «Затишок» зазначив, що в даний час позивачка буде користуватись частиною прибудинкової території, яка є значно більшою за площею, ніж у інших власників квартир цього будинку. Однак, представник ТВК «Затишок» вказав, що бажання ОСОБА_3 ще більше розширити їй земельну ділянку на 1 метр в сторону заїзду до гаражів не могло бути задоволено, оскільки це призвело б до звуження проїзду та унеможливлення заїзду до гаражів, які власники квартир згаданого будинку спорудили на законних підставах та з дотриманням існуючих будівельних норм та правил.

З наведеного вище випливає, що права власника квартири та співвласника прибудинкової земельної ділянки, про які у позовній заяві вказувала ОСОБА_3, в дійсності не є порушеними. Тому й захисту у судовому порядку вони не підлягають.

Інших вимог, зокрема, про поділ прибудинкової території або встановлення порядку користування нею ОСОБА_3 не заявлялось. Згідно ж частини 1 ст.13 ЦПК України суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

За ст.89 Земельного кодексу у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам роз'яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст.88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також той факт, що позивачем не надано доказів порушення її прав у користуванні квартирою та прибудинковою територію, апеляційний суд, розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 11 грудня 2017 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 02 травня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк