Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 300/1045/16-ц

провадження № 61-19183 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7;

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8;

третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора Закарпатської області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Воловецького районного суду Закарпатської областівід 10 березня 2017 року у складі судді Конепуда В. І. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Кожух О. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина - ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 Від шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і відповідачі: ОСОБА_6 та ОСОБА_11 Починаючи з 1988 року ОСОБА_9 тяжко хворіла та протягом останніх років свого життя перебувала у безпорадному стані. Їх діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_11, проживали окремо, ухилялися від надання допомоги хворій матері, хоча знали про її тяжкі хронічні захворювання.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2005 року встановлено факт прийняття ОСОБА_9 спадщини, яка відкрилася після смерті її матері ОСОБА_12 на житловий будинок АДРЕСА_1 та встановлено юридичний факт прийняття ОСОБА_4 спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9 на цей житловий будинок.

13 грудня 2005 року державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори Закарпатської області йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений вище житловий будинок, проте їх діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_11 оскаржили до суду видачу цього свідоцтва.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2016 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 грудня 2005 року ОСОБА_4 Воловецькою державною нотаріальною конторою Закарпатської області про успадкування ним житлового будинку АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування за кожним на 1/3 частину житлового будинку та господарських споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Ураховуючи викладене позивач просив суд усунути від права на спадкуванняОСОБА_6 та ОСОБА_7 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкодавець ОСОБА_9 хворіла, проте позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що вона перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги. Також позивачем не доведено, що відповідачі мали можливість надавати спадкодавцю допомогу, проте ухилялися від обов'язку щодо її надання.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_9 тривалий час хворіла, проте надані позивачем медичні документи свідчать лише про те, що вона страждала на хвороби (крім цукрового діабету щодо якого встановлено середню тяжкість), якими часто хворіють люди у зрілому віці. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту ухилення відповідачів від надання допомоги померлій ОСОБА_9, тобто своїй матері, зокрема не встановлено, що вони мали можливість надавати таку допомогу і свідомо та умисно ухилялися від її надання.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано належної оцінки показанням свідків, які підтвердили, що відповідачі неодноразово відвідували ОСОБА_9, бачили її тяжкий хворобливий стан та усвідомлювали, що їхня мати потребує матеріальної допомоги для придбання ліків і харчування, проте таку допомогу надати відмовлялися.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки спадщина відкрилася і була прийнята спадкоємцями до набрання чинності ЦК 2004 року, суди вірно вважали, що при вирішенні позовних вимог про усунення відповідачів від права на спадкування слід керуватися нормами статті 528 ЦК УРСР (1963 року), згідно якої не мають права стати спадкоємцями за законом повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку.

При цьому суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Усунення особи від права на спадкування за законом можливо лише при наявності доказів злісного ухилення від виконання обов'язків, покладених за законом, щодо утримання спадкодавця. Тобто, слід встановити факт умисного систематичного ухилення від надання утримання незважаючи на зобов'язання особи здійснювати утримання та її попередження про необхідність надання такого утримання.

Поняття злісності належить до оціночних категорій і має бути визначено у кожному конкретному випадку. Про злісний характер ухилення можуть свідчити тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов'язку та можливість відповідальності, неодноразові звернення спадкодавця чи інших осіб до спадкоємця з цього приводу, тощо.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, врахувавши положення частини другої статті 528 ЦК УРСР, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем у сукупності не доведено факту умисного систематичного ухилення відповідачів від надання утримання ОСОБА_9 та їх попередження про необхідність надання такого утримання, а також її потребу в наданні допомоги саме відповідачами, що в силу статті 10, 60 ЦПК України 2004 року є його процесуальним обов'язком. Тобто, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадкування.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк