Справа №472/1283/17 18.06.2018
Провадження №22-ц/784/909/18
Справа № 472/1283/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/909/18
П О С Т А Н О В А

іменемУкраїни

18 червня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене під головуванням судді Кучерявенка С.С. об 11годині 03 хвилини 03 квітня 2018 року у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області про визнання наказів Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області незаконними та їх скасування, скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області,

у с т а н о в и л а :

31 липня 2017 року ОСОБА_3, звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

20 липня 2016 року він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовним розміром 2 га ріллі, із земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

22 серпня 2016 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-7641/14-16-СГ такий дозвіл був наданий і на його підставі позивач замовив та розробив проект землеустрою.

Наказом № 14-9661/14-17-СГ від 18 липня 2017 року проект землеустрою було затверджено і йому надано у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка в подальшому підлягала реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ОСОБА_3 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно щоб зареєструвати своє право власності на виділену йому земельну ділянку, проте рішенням державного реєстратора № 36380897 йому було відмовлено у зв'язку з реєстрацією такого права за іншим суб'єктом права, а саме за ОСОБА_2

Посилаючись на те, що наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою та наказ про затвердження документації та надання останньому у власність прийнято з порушенням

процедури відведення новоствореної земельної ділянки, формування та передання її у власність відповідачу, порушують його права на отримання спірної земельної ділянки у власність та з урахуванням уточнених позовних вимог від 11 грудня 2017 року, остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4854/14-17- СГ від 21 квітня 2017 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та наказ № 14 - 9117/14 -17- СГ від 29 червня 2017 року про затвердження проекту землеустрою і надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_2

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року за клопотанням ОСОБА_3 позовні вимоги в частині до Веселинівської РДА у Миколаївській області залишено без розгляду.

Наступною ухвалою цього ж суду від 28 листопада 2017 року Веселинівську РДА Миколаївської області залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

01 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_3

ОСОБА_2, посилаючись на те, що наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4854/14-17-СГ від 21 квітня 2017 року йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, а наступним наказом №14-9175/14- 17 - СГ від 29 червня 2017 року - затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району кадастровий номер НОМЕР_1 зареєстрував своє право власності на надану йому земельну ділянку за реєстраційним номером 21460790.

На його думку оспорювані позивачем накази не стосуються безпосередньо ОСОБА_3, оскільки у останнього не виникало прав щодо земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, взагалі і його право на отримання земельної ділянки не порушено.

Оскільки наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-9661/14-17-СГ від 18 липня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 у власність ОСОБА_3 не відповідає вимогам земельного законодавства і порушує його право власності на земельну ділянку, просив визнати незаконним та скасувати зазначений наказ щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номер НОМЕР_2 у власність ОСОБА_3

Первісний та зустрічний позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2018 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 подав на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати й ухвалити нове - про відмову в задоволені первісного позову, а зустрічний задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що порядок надання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації не передбачає його проведення спочатку у разі, якщо на одну й ту ж саму земельну ділянку претендують кілька осіб - заявників і щодо однієї з них, яка звернулася раніше й на момент звернення не мала конкурентів, вже прийнято рішення про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі, апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, частина 3 ст. 22 ЗК України надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя.

Згідно з п. "в" ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до абз.1 ч.7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу вказаних норм, вбачається, що відповідач ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені ст. 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов'язує орган державної влади у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.

Крім того, ч. 4 ст. 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області згідно положень ч.4 ст. 122 ЗК України є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Зокрема, до таких повноважень входить затвердження проектів землеустрою.

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 р. № 376, межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Крім того, необхідно звернути увагу, що згідно з пунктами 45, 47, 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051 (далі - Порядок), з метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об'єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку державними кадастровими реєстраторами виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7.

Викопіювання виготовляється в масштабі, який забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру (зокрема обліковий номер об'єкта Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки; номер кадастрового кварталу; номер кадастрової зони; найменування адміністративно-територіальної одиниці).

Згідно п.183 Порядку викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, - посвідчення його власним цифровим підписом.

Як вбачається із матеріалів справи, 20 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації (т.1 а.с.199). 14 вересня 2016 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-7641/14-16-СГ такий дозвіл він отримав, на підставі якого ним було замовлено та розроблено проект землеустрою, який на його замовлення відповідно договору №27-09/16 від 27 вересня 2016 року виконало ТОВ «Спеціалізоване підприємство «ГЕОКАДАСТР» (т.1 а.с.202-226).

Наказом № 14-9661/14-17-СГ від 18 липня 2017 року затверджено проект землеустрою і йому надано у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка в подальшому підлягала реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проте ОСОБА_3, звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно зареєструвати своє право власності на виділену йому земельну ділянку не зміг, у зв'язку з реєстрацією такого права за іншим суб'єктом права, а саме за ОСОБА_2 (т.1 а.с. 117).

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється ст.ст. 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно приписів ч.ч. 4, 5, 6, 7 ст. 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Даний проект землеустрою 28 березня 2017 р. погоджено Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (т. 1 а.с.202).

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлює Закон України «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Кабінет Міністрів України постановою №1051 від 17.10.2012 затвердив Порядок ведення Державного земельного кадастру) (далі - Порядок), згідно з пунктом 5 якого, до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком.

Згідно п. 67 Порядку ведення Державного земельного кадастру, внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та цього Порядку.

Забороняється вимагати для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених Законом України «Про Державний земельний кадастр».

Документи, які є підставою для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, мають відповідати таким вимогам: текст документів має бути написаний розбірливо; документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; документи мають відповідати вимогам Закону України "Про Державний земельний кадастр" та цього Порядку.

У відповідності до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частинами 5, 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Порядок проведення державної реєстрації земельної ділянки також визначено у п.107 -114 Порядку.

Так, відповідно до абз.1 п.109 цього Порядку державної реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Для чого кадастровому реєстратору подаються (п.110): 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Відповідно до п.111, державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянку або приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-85 цього Порядку в разі.

14 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до відділу у Веселинівському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про реєстрацію земельної ділянки. Державний кадастровий реєстратор, перевіривши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої ТОВ «СП «ГЕОКАДАСТР», на відповідність вимогам законодавства, 19 липня 2017 року здійснив державну реєстрацію земельної ділянки, присвоїв кадастровий номер НОМЕР_1 та видав на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику витяг за номером НВ-017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який містить всі відомості про неї, внесені до Поземельної книги та кадастровий план, як складову частину витягу (т.1 а.с. 189, 190-191).

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями ст. 50 Закону України «Про землеустрій», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

З врахуванням положень п.49-51 Порядку датою відкриття Поземельної книги на дану земельну ділянку є дата державної реєстрації земельної ділянки - 28 березня 2017 року, а номером Поземельної книги - кадастровий номер земельної ділянки.

Відповідно до положень п.5 п. 75 Порядку інформації про внесення відомостей до Державного земельного кадастру згідно з п.88 цього Порядку та відповідні відомості про об'єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку щодо сформованої земельної ділянки підлягає оприлюдненню.

Зважаючи на викладене, земельна ділянка в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовним розміром 2 га є сформованою, оскільки визначено її площу, межі, присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1, відомості про дану земельну ділянку внесені до Державного земельного кадастру та розміщено на Публічній карті України .

Отже, з врахуванням вимог земельного законодавства відсутні підстави для нового формування на підставі іншого проекту землеустрою.

Проте територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у строки, визначені ч. 9 ст.118 ЗК України, не прийняв рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_3

ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області в порушення вимог ст.118 ЗК України, не здійснило належним чином перевірку документів, наданих ОСОБА_2, на їх відповідність вимогам земельного законодавства.

При наявності відомостей про те, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовним розміром 2 га за заявою ОСОБА_3 вже сформована згідно проекту, розробленого 27 вересня 2016 р. ТОВ «СП «ГЕОКАДАСТР» на замовлення іншої особи (ОСОБА_3.), на підставі наданих їх дозволів, відкрито Поземельну книгу (датою відкриття якої є державна реєстрація земельної ділянки в державному земельному кадастрі) та їй присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 (що є номером поземельної книги), подальше формування земельної ділянки можливе лише за технічною документацією, а не за проектом землеустрою.

Незважаючи на таке наказом №14-4854/14-17-СГ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 21 квітня 2017 р.надав ОСОБА_2 дозвіл на розроблення документації із землеустрою.

Згодом ОСОБА_2 подав розроблений проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на погодження.

Проте в порушення вимог п. 107-111 Порядку за відсутності підтвердження формування земельної ділянки на підставі розробленої документації із землеустрою ОСОБА_2, при наявності відомостей у Державному реєстрі відносно земельної ділянки, сформованої на підставі документації ОСОБА_3, наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-8692/14-17 - СГ від 17 червня 2017 р.погоджено ОСОБА_2 проект землеустрою та надано право власності на спірну земельну ділянку.

На підставі вищезазначеного наказу 14 липня 2017 р. ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

Отже, за вказаних обставин виникла ситуація, за якою на одну й ту ж саму земельну ділянку претендують дві особи. При цьому, як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 звернувся до ГУ Дергеокадастру у Миколаївській області з відповідною заявою раніше, аніж відповідач ОСОБА_2

Виходячи із обставин даної справи, у відповідача ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області були як підстави для відмови у наданні дозволу на розробку ОСОБА_2 проекту землеустрою саме на спірну земельну ділянку, які узгоджуються з наведеним у ч.7 ст.118 ЗК України переліком - невідповідність обраного місця розташування об'єкта вимогам законів, так і підстави для відмови у погодженні проекту землеустрою, які узгоджуються з ч.6 ст.186-1 ЗК України - невідповідність його положень вимогам законів.

Відсутність належної перевірки, формальний підхід до розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його погодження створили передумови для невиправданого, штучного використання процедури надання дозволу на виготовлення документації землеустрою, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом процедурою.

Так, 29 червня 2017 р. ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області видав наказ, яким затвердив проект землеустроюта надав ОСОБА_2 у власність спірну земельну ділянку.

Відповідно до витягу із Державного земельного кадастру від 26 квітня 2017 р. (а.с.59) спірна земельна ділянка вже зареєстрована у Державному земельному кадастрі 10 квітня 2017 р. на підставі проекту землеустрою, наданого ОСОБА_3

Отже, ОСОБА_2 не надав відповідну розроблену документацію із землеустрою до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області для здійснення державної реєстрації земельної ділянки.

ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області як територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, розпочав процес розпорядження земельною ділянкою, здійснив відповідне волевиявлення у процедурі по безоплатній передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3, яка тривала з вересня 2016 року, і який у відповідності до вимог земельного законодавства набув майнові права (у вигляді «законного очікування») на спірну земельну ділянку, а відповідач (Держгеокадастр) зволікав з вирішенням питання про затвердження документації та надання права власності.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що надавання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним у відповідності до вимог діючого законодавства процедуру отримання у власність даної земельної ділянки.

Надаючи дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Держгеокадастр бере на себе зобов'язання в майбутньому передати дану земельну ділянку у власність, затвердити даний проект землеустрою, а за наявності таких дозволів на декількох осіб, це матиме негативний вплив на їх права та призведе до їх порушення.

Обґрунтовуючи наявність у позивача за первісним позовом права на захист «законних очікувань» щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку, в межах дозволу та проекту землеустрою, апеляційний суд зазначає, що позивач вчинив юридично значущі дії щодо вирішення питання про отримання в майбутньому права власності на земельну ділянку: отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки, розробив такий проект, за його заявою сформовано дану земельну ділянку (проведено реєстрацію у державному кадастрі земельних ділянок, присвоєно кадастровий номер), в зв'язку з чим, він мав законні сподівання та правомірні очікування на закінчення процедури отримання у власність земельної ділянки, яка залежить від правомірної поведінки уповноваженого державного органу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані ОСОБА_3 накази прийнято з порушенням вимог ст.ст. 79-1, 118,186-1 ЗК України, ч.ч. 5, 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.50 Закону України «Про землеустрій», є незаконними та підлягають скасуванню, і як наслідок - є незаконною і реєстрація за ОСОБА_2 права власності на цю земельну ділянку.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_3, безпідставності зустрічного позову через порушення визначеної законом процедури ухвалення оскаржуваних у первісному позові рішень і таке спростовує аргументи апеляційної скарги та відзиву ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області про відсутність передбачених законом підстав для відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення технічної документації з подальшим набуттям земельної ділянки у власність.

Вимоги ОСОБА_2 щодо незаконності наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_3 та надання їй права власності на спірну земельну ділянку, з врахуванням викладених обставин, не підлягають задоволенню. До того ж останньою дотримано процедуру отримання у власність спірної земельної ділянки.

Статтею 177 ЦК України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються, зокрема, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», тобто які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону).

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами, у розумінні закону земельна ділянка є індивідуально визначеним оборотоздатним об'єктом цивільних прав (річчю, нерухомим майном) (ст. 79 ч. 1 ЗК України, ст. 177, ст. 178 ч. 1, ст. 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182, ст. 184 ч. 1, ст. 190 ЦК України). Тобто, об'єктом цивільних прав (річчю) є конкретно визначена земельна ділянка із її індивідуальними лінійними параметрами (площа, межі, конфігурація тощо), що відповідає правилам щодо утворення ділянки, реєстрації прав на неї.

Таким чином, ОСОБА_3 звернувся до суду з захистом свого порушеного майнового права на отримання конкретно визначеної земельної ділянки з її індивідуальними лінійними параметрами, нею дотримано визначену законодавством процедуру отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

За такого, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, викладені у відзиві, про те, що право ОСОБА_3 на отримання земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації ніким не обмежено і не порушено, оскільки у нього не виникало будь-яких прав щодо спірної земельної ділянки, не заслуговують на увагу.

Правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV).

При цьому згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» може означати «існуюче майно» або «активи», включаючи «права вимоги», стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункти 32-35 рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»).

Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого Протоколу до Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини, що є джерелом права в Україні, колегія суддів Апеляційного суду Миколаївської області виходить з наступного.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці Європейського Суду з прав людини, в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, Європейський Суд з прав людини визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, Європейський Суд з прав людини загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали Європейського Суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 р., «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 р., «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 р., «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 р., «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 р.).

Отже, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Враховуючи обставини справи, рішення по якій переглядається, втручання у право власності відповідача ОСОБА_2 відбулось у зв'язку з обґрунтованим сумнівом щодо законності набуття ним права власності на спірну земельну ділянку, оскільки ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області відступив від положень ст.118, ст. 186-1 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», порушивши права ОСОБА_3

Виходячи з того, що принцип законності є основоположним при застосуванні ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, колегія суддів зазначає, що захист права відповідача ОСОБА_2 за вказаних обставин на мирне володіння майном, з огляду на ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, неможливо визнати правильним.

Доводи апеляційної скарги про відсутність мотивування висновку суду першої інстанції щодо відмови у зустрічному позові колегія суддів відхиляє.

Так, заявлені сторонами позови стосувалися надання у власність кожному з них однієї земельної ділянки, а тому вимоги, які розглядав суд, є взаємовиключними. Тому, обґрунтування висновків щодо первісного позову також безпосередньо стосувалося й зустрічного позову.

Встановлення судом незаконності наказів, які стали підставою для оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, та їх скасування виключає його право на захист і задоволення його позову, оскільки не можна вважати, що оскаржуваними ним наказами порушуються його законні права та інтереси, тому що їх набуто з порушенням вимог закону (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 12, 263 ЦПК України, встановивши, що надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог діючого земельного законодавства, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

За такого, в силу ст.376 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

_____________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 20 червня 2018 року