Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 295/13414/15-ц

провадження № 61-34115св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 листопада 2016 року у складі судді Семенцової Л. М. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Товянської О. В., Гансецької І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про визнання права тимчасово не виконувати умови кредитного договору та заборону проводити (вчиняти) дії за зобов'язаннями за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 04 січня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», укладено кредитний договір № Ф-1.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позивач передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року банк відступив право вимоги за даним кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи».

Своїм листом від 20 грудня 2012 року банк повідомив про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним 08 січня 2008 року.

Зазначені в договорі відступлення прав вимоги реквізити кредитного договору, а саме дата його укладення, не збігається з реквізитами оригіналу кредитного договору.

В листі-повідомленні значився неіснуючий борг за зобов'язанням згідно кредитного договору.

Наведені обставини свідчать про те, що відступлення банком прав вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» насправді відбулося за іншим кредитним договором і не стосується договору вiд 04 січня 2008 року № Ф-1, укладеного між Банком та позивачем.

Банк у листі від 06 травня 2016 року № 24-9-/500 відмовив у прийомі платежів від позичальника на виконання його обов'язків за кредитним договором, повідомивши позивача, що після здійснення відступлення прав вимоги, тобто з 17 грудня 2012 року, рахунки щодо кредитного договору ОСОБА_4 були закриті. Проте банк не уклав з позичальником договір про внесення змін до кредитного договору, в якому були б вказані нові належні розрахункові рахунки для прийому платежів.

ОСОБА_4 з урахуванням уточнень, просив визнати за ним право тимчасово не виконувати перед ПАТ «АКПІБ» або ТОВ «Кредитні ініціативи» умови кредитного договору від 04 січня 2008 року № Ф-1, укладеного між ним та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», в період з дати укладення договору відступлення прав вимоги вiд 17 грудня 2012 року, який укладений мiж

ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи», по дату підтвердження одного з відповідачів свого законного права вимоги за кредитним договором

від 04 січня 2008 року № Ф-1, а в разі підтвердження свого права в судовому порядку, до дати набрання рішенням суду законної сили. Заборонити відповідачам проводити (вчиняти) будь-які дiї за зобов'язаннями за даним кредитним договором, а також договором забезпечення до нього, в період з дати укладення договору відступлення прав вимоги до дати підтвердження одного з відповідачів свого законного права вимоги за спірним кредитним договором, а в разі підтвердження свого права в судовому порядку, до дати набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 22 листопада

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що первісним та новим кредитором не порушені вимоги кредитного договору та даною угодою не передбачена можливість не виконувати кредитні зобов'язання, а підстави для застосування положень статті 613 ЦК України відсутні. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений статтею 16 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 листопада

2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

13 березня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Богунського районного суду міста Житомира від

22 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Суди попередніх інстанцій поверхнево дослідили обставини справи, тому не виявили очевидної прострочки кредитора, на підставі того, що позичальнику (позивач у справі) не було куди належним чином погашати свої зобов'язання за кредитним договором.

Первинний кредитор (Банк) після відступлення прав вимоги мав би закрити рахунки позивача, що зазначені в кредитному договорі, і на що Банк посилався у своєму ж листі від 06 травня 2016 року № 24-9-7/500, а саме, що після здійснення відступлення прав вимоги, тобто з 17 грудня 2012 року, рахунки щодо кредитного договору позивача були закриті.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 січня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № Ф-1, відповідно до якого позивачеві наданий кредит в сумі 170 000,00 грн строком до 31 грудня 2027 року.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за даним кредитним договором.

Листом від 20 грудня 2012 року Банк повідомив позивача про відступлення права вимоги за цим кредитним договором та вказав про розмір заборгованості із зазначенням рахунку, на якій необхідно сплатити кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня

2015 року, яке набрало законної сили, встановлена та обставина, що перехід права вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи» за даним кредитним договором відбувся.

Частиною другою статі 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (частина перша статті 627, стаття 629 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

У частині першій статті 514 ЦК України закріплене правило про те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень частини другої статті 613 ЦК України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог. Первісним та новим кредитором не порушені вимоги кредитного договору та договором відступлення права вимоги не передбачена можливість не виконувати кредитні зобов'язання, а підстави для застосування положень статті 613 ЦК України відсутні. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту не передбачений статтею 16 ЦК України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська