АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2749/18 Справа № 202/3266/17 Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №21, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вони разом із відповідачкою на підставі виданого виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів м. Дніпропетровська ордеру №342 від 11.08.1977 року вселились у квартиру АДРЕСА_1. Перешкод у користуванні квартирою вони відповідачці не створювали, але у 2009 році, забравши з квартири усі свої речі, і також малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка добровільно виселилася з вказаної квартири та вселилася в житло свого цивільного чоловіка - ОСОБА_7, але з реєстрації місця постійного проживання в квартирі так і не знялася. З того часу відповідачка у спірній квартирі не мешкає, витрати на її утримання не несе, платежі за комунальні послуги не сплачує. Відтак, послуги з обслуговування прибудинкової території і будинку, за тепло, електроенергію, водопостачання, аби уникнути неприємностей з відповідними установами та організаціями, вони, позивачі, вимушені сплачувати за відповідачку своїм коштом. З часу виселення до іншого житла у 2009 році, відповідачка житлом у квартирі не цікавилася, вселитися до квартири протягом 8 років наміру не виявила. Питання щодо збереження за нею права користування квартирою ОСОБА_5 ніколи не ставилося. Вважають, що відповідачка на свій власний розсуд скористалася правом, яке передбачене ч.2 ст.310 ЦК України, відповідно з якою фізична особа має право на вільний вибір місця проживання. Спірна квартира не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 107 ЖК України (а.с. 50-51).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 19 березня 2018 року про виправлення описки, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 11.08.1977 року ОСОБА_2 виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер на житлове приміщення №342, на підставі якого він разом з сім'єю: дружиною - ОСОБА_3, донькою - ОСОБА_8, донькою - ОСОБА_9 вселилися в квартиру АДРЕСА_1 (а.с.28).

ОСОБА_5 01.12.2012 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 і змінила прізвище на «ОСОБА_5». Шлюб розірвано 19.02.2014 року, що підтверджується копією паспорта останньої серії НОМЕР_1 (а.с.16).

ОСОБА_9 14.06.2003 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 і змінила прізвище на «ОСОБА_9» (а.с. 14).

Отже, відповідачка у якості члена сім»ї ОСОБА_2, на підставі вказаного вище ордеру, набула право користування зазначеним житловим приміщенням, що визнається позивачами, згідно їх пояснень у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03.05.2017 року за №3/4-57, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: основний квартиронаймач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований з 07.04.1978 року по теперішній час; дружина - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована з 07.04.1978 року по теперішній час; донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована з 07.04.1978 року по теперішній час; донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована з 07.04.1978 року по теперішній час; онука - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована з 04.06.2003 року по теперішній час; онук - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований з 25.11.2005 року по теперішній час (а.с.30).

Позивачами суду надано акт від 03.05.2017 року, складений мешканцями зазначеного будинку ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, про те, що ОСОБА_5 не проживає у АДРЕСА_1 більше 8 років (а.с. 4).

Також встановлено, що згідно висновку лейтенанта поліції ДОП СП Індустріального ВП ДВП від 04 липня 2017 року, 29 червня 2017 року в черговій частині Індустріального ВП ДВП зареєстровано заяву гр. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, в якій остання просить вжити заходи реагування до її батька та матері, які не пускають її та неповнолітню ОСОБА_6 до місця їхнього проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В ході розгляду матеріалу, та проведеної перевірки здійснювався вихід працівників поліції за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого встановлено, що двері квартири працівникам поліції не було відкрито, також встановлено, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини ( а.с. 84).

Відповідно до довідки №6/180 від 12 вересня 2016 року, виданої Центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9, відповідно до протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 08.06.2016 року, перебуває на обліку сімей, які опинились у складних життєвих обставинах, центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради (а.с.75).

Місцевим судом також було встановлено, що наразі відповідачка ОСОБА_5 фактично проживає у гаражному боксі АДРЕСА_2.

Неповнолітня ОСОБА_6, за заявою своєї матері ОСОБА_5, була направлена до комунального закладу соціального захисту центру соціально-психологічної реабілітації дітей департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, у зв'язку з складними життєвими обставинами, що підтверджується довідкою вказаної установи №01/23/116 від 27.06.2017 року (а.с.73).

Листами Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної державної адміністрації №С-164, №С-210 від 30 червня 2017 року та 17 травня 2017 року також підтверджується той факт, що за клопотанням служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради з 21 березня 2017 року ОСОБА_6, за попередньої заявою ОСОБА_5, влаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де вона і перебуває по теперішній час (а.с.77-80).

Згідно листа виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради №С-72 від 03 жовтня 2016 року відповідача ОСОБА_5 повідомлено, що вирішити питання щодо надання тимчасового житла виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, неможливо. Рекомендовано здійснити необхідні дії щодо налагодження взаємовідносин з батьками та вирішити питання по оформленню права власності на частину будинку, або захистити право дитини на користування належною їй частиною житлової площі у судовому порядку (а.с. 81).

Відповідно до довідки Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Комунального закладу соціального захисту Департаменту соціальної політики управління-служби у справах дітей Дніпровської міської ради №01-13/197 від 12 жовтня 2017 року, ОСОБА_6 поступила до центру реабілітації 21 березня 2017 року у зв'язку з тим, що у сім'ї немає житла. Дівчина з мамою проживали в гаражі. Зі слів ОСОБА_6 її рідна бабка ОСОБА_3 не дає можливості проживати відповідачці за місцем реєстрації. ОСОБА_5 навідує дочку регулярно, цікавиться її поведінкою та навчанням. За час перебування в центрі реабілітації, інші родичі чи близькі люди ОСОБА_6 не навідували (а.с.74).

Також встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2108 року, в цивільній справі 202/5216/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення; вирішено усунути ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10, перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_5 та неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10, до квартири АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 107 Житлового кодексу України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено у пункту 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення в грудні 2012 року шлюбу, відповідачка не зверталась із заявою про зняття її та дочки з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1; твердження відповідачки про те, що вона не втратила інтересу до спірного житла - не спростовані позивачами; з 2012 року відповідачка періодично проживала у АДРЕСА_3 у друзів, знайомих, у гаражному боксі.

Колегія звертає увагу, що позивачами не конкретизовано у яке саме житлове приміщення відповідачка разом з дитиною вибула на постійне місце проживання, уточнена позовна заява посилання на адресу постійного місця проживання відповідачки, іншого ніж квартира АДРЕСА_1, не містить.

Крім того, згідно пояснень відповідачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вона зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10, намагалась проживати у квартирі АДРЕСА_1, але чинились активні перешкоди з боку батьків. Так, після розлучення з чоловіком у 2014 році позивачка з дитиною вселились у вищевказану квартиру, але через нетривалий час вони були змушені піти через конфлікти з позивачами.

Місцевим судом обгрунтовано встановлено існування між сторонами вкрай неприязних стосунків, створення позивачами перешкод відповідачці у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Викладене підтверджується представленими у справі письмовими доказами, показами свідків, зокрема, поясненнями неповнолітньої ОСОБА_6, яким місцевим судом надано детальної, належної правової оцінки у сукупності з іншими доказами у справі. В суді апеляційної інстанції позивачами не заявлено про надання інших доказів, про витребування відповідних доказів судом, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання.

Виходячи з наведеного, колегія приходить до висновку про недоведеність позову, який заявлено за ст. 107 ЖК України, та відсутність підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Позивачами не доведено факту вибуття відповідачки на інше постійне місце проживання.

Доводи апелянта про те, що відповідачка має можливість набути право власності на частину будинку АДРЕСА_1 - не спростовують правильність викладених вище висновків суду про відсутність підстав для задоволення даного позову. Право власності за відповідачкою на будь-яке житлове приміщення не зареєстроване, що підтверджується змістом Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Колегія наголошує, що, зокрема, від наявності у відповідачки постійного місця проживання залежить можливість реалізації нею свого права на виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_6.

Таким чином, рішення місцевого суду від 09 січня 2018 року є справедливим, законним та обгрунтованим, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправомірного вирішення справи по суті, а зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді