Справа № 466/8871/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/4948/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участі: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 березня 2017 року у складі судді Невойта П.С. по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання майна спільною частковою власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_6

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_6

У решті у задовленні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу. Вказує, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неповно та неправильно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, також судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що квартира хоч і була придбана у шлюбі, однак її покупка була здійснена за кошти особистого дошлюбного майна відповідача а тому не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що при спільному подружньому житті позивач неодноразово порушував права відповідача та вчиняв дії, що суперечать інтересам сім`ї. Також вказує, що відповідно до ч.2 ст. 70 СКУ суд при вирішенні спору про поділ майна може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім`ї.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 березня 2017 року та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6, в якій просить визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1; визначити ОСОБА_4 1/2 власності на квартиру АДРЕСА_6; зобов'язати Львівське МБТІ зняти з реєстрації право приватної часткової в 2/3 частки на квартиру АДРЕСА_6 номер запису18356 з ОСОБА_2.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції встановив, що оскільки ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_6 за виручені кошти від продажу квартири АДРЕСА_7, а також за кошти, що відповідач отримав від продажу квартири у м.Рівному та відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, прийшов до висновку про визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_6.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05 травня 2007 року між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис 99, свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 /а.с.4/.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від від 07.12.2016 року шлюб розірвано.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2/324 в м.Рівне. Вказана квартира позивачем була продана а кошти від продажу надані до спільного сімейного бюджету.

04.10.2007 року укладено договір продажу квартири АДРЕСА_3 та власниками якої є ОСОБА_7 02/3 частини квартири та ОСОБА_6 - 1/3 частини квартири.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено матеріалами справи, спірна квартира була куплена за час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_4 зареєстрований та проживає у вказаній квартирі з моменту її купівлі разом з ОСОБА_2, ОСОБА_6 а також ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до попереднього договору від 03 жовтня 2007 року оплатила завдаток за квартиру АДРЕСА_3 в сумі 156 550 гривень, а продаж квартири АДРЕСА_4 здійснила 04 жовтня 2007 року за 343 400грн. Зазначене спростовує доводи ОСОБА_2 що купівлю спірної квартири вона здійснила за власні кошти від продажу квартири АДРЕСА_4, оскільки як вбачається з договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 04 жовтня 2007 року вона здійснила лише доплату в сумі 5050 гривень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Апелянт не надала належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.07.2018 року.

Головуючий

Судді