Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/606/16-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 5 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Галацевич О.М.

Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №272/606/16-ц

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно,

зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 (третя особа Андрушівська державна нотаріальна контора Житомирської області) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Карповця В.В. у м.Андрушівка,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,25га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд і площею 0,41га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою. В обґрунтування позову зазначив, що батькам належав жилий будинок, право власності на який оформлено на ім'я матері вже після її смерті. Земельні ділянки були передані у власність батька рішенням Волосівської сільської ради від 31.03.1994 року. У шестимісячний строк після смерті батька та матері позивач звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтв про право власності на будинок та земельні ділянки.

ОСОБА_6, ОСОБА_3, рідні брат і сестра позивача, подали зустрічну позовну заяву про встановлення факту прийняття ними спадщини після смерті батьків і визнання права власності на житловий будинок, земельні ділянки, майновий і земельний паї. В обґрунтування позову зазначили, що після смерті батьків фактично вступили у володіння спадковим майном. У ОСОБА_6 знаходиться свідоцтво на право власності на майновий пай на ім'я ОСОБА_8, а у ОСОБА_3 - ощадна книжка ОСОБА_8 (т.1 а.с.68-71).

ОСОБА_6 також подала зустрічну позовну заяву про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.05.2016 року на земельні частки в розмірі 3,51га, видані на ім'я ОСОБА_4 В обґрунтування позову зазначила, що батько залишив заповіт на неї та ОСОБА_4, а мати - на всіх дітей, проте свідоцтва видані в порядку спадкування за законом. (а.с.114-118).

ОСОБА_4, ОСОБА_5, рідні брат і сестра позивача, подали зустрічну позовну заяву про встановлення факту прийняття ними спадщини після смерті батьків і визнання права власності на житловий будинок і земельні ділянки. В обґрунтування позову зазначили, що після смерті батьків фактично вступили у володіння спадковим майном (т.1 а.с.90-92, 167).

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2018 первісний позов задоволено, у зустрічних позовах відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення і постановити нове судове рішення про задоволення зустрічних позовів і відмову у первісному позові. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,66га, майновий і земельний пай, після смерті ОСОБА_8 - на житловий будинок, майновий і земельний пай. Батьки залишили заповіти. Вважає, що оскільки вона та інші позивачі за зустрічними позовами фактично прийняли спадщину і довели цю обставину, то за ними має бути визнано право на спадкове майно по 1/5 частці за кожним.

У відзиві ОСОБА_7 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

До складу спадкового майна ОСОБА_7 входило право на земельну частку (пай) розміром 3,51га, 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 як частка у спільному майні подружжя.

Згідно записів у погосподарських книгах двір ОСОБА_7, ОСОБА_8 станом на 1991-1995 роки відносився до робочої соціальної групи, до його складу, зокрема, входив житловий будинок загальною площею 80кв.м. Згідно записів у погосподарських книгах за 2001-2005 року членами двору залишались ОСОБА_7, ОСОБА_8

До складу спадкового майна ОСОБА_8 входило право на земельну частку (пай) розміром 3,51га, 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1.

З матеріалів спадкових справ вбачається, що ОСОБА_7 залишив заповіт на все належне йому майно ОСОБА_2 та ОСОБА_6. ОСОБА_8 залишила заповіт на все належне їй майно всім дітям.

03.10.2001 року ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 за заповітом.

05.07.2002 року ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 за заповітом.

У травні 2016 року він звернувся до нотаріальної контори із заявами про видачу йому свідоцтв про право на спадщину за законом. 05 травня 2016 року йому були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні частки батьків.

Оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги, а вказані у заповітах особи (які також є спадкоємцями першої черги) і втратили спадкові права за спливом встановленого ст. 549 ЦК УРСР 1963 року строку для прийняття спадщини, то видача свідоцтв про право на спадщину за законом не суперечить ст.554 ЦК УРСР 1963 року, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у визнанні свідоцтв недійсними.

У видачі свідоцтв про право власності на житловий будинок та земельні ділянки нотаріус відмовив за відсутності у спадкодавців правовстанолюючих документів.

Проте, житловий будинок по АДРЕСА_1 належав подружжю спадкодавцям на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 після смерті батька успадкував ? його частину, а після смерті матері - ?. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок. Свідоцттво про право власності на житловий будинок від 18.11.2002 року на ім'я ОСОБА_9, видане після її смерті, не має правового значення для вирішення спору, оскільки склад спадкового майна визначається на день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, і вчинив такі дії потягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Оформлення ОСОБА_6 на своє ім'я майнового паю матері у 2010 році на підставі списків, затверджених у 2003 році - після спливу шестимісячного строку не є доказом фактичного прийняття спадщини.

Отримання ОСОБА_3 за життя матері ощадної книжки на її ім'я та отримання ОСОБА_6 від матері за життя останньої сережок не є доказами прийняття спадщини.

Жоден з позивачів за зустрічними позовами не довів факту вступу в управління і володіння спадковим майном протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після смерті батьків. Суперечливі покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які не містять достовірних даних про вчинення позивачами за зустрічними позовами у шестимісячний строк після смерті батьків дій щодо вступу в управління спадковим майном (житловим будинком), допитаних під час апеляційного розгляду справи, не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення фактів прийняття спадщини та задоволення похідних вимог про визнання права власності.

Що стосується земельних ділянок, то земельні ділянки площею 0,25га для обслуговування будинку господарських будівель та споруд і площею 0,41га для ведення особистого селянського господарства , то вони не входять до складу спадкового майна.

Виходячи із системного аналізу розділу 7 ЦК УРСР 1963 року спадкоємством є перехід майна після смерті громаяднина, якому воно належало, до спадкоємців на підставі норм спадкового права. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах при підтвердженні права власності спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу України 1991 року, який був чинним на час смерті ОСОБА_7, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Оскільки ОСОБА_7 за життя не набув право власності на земельні ділянки, підстави для набуття позивачем права власності на них в порядку спадкування відсутні. Рішення селищної ради не є правовстановлюючим документом. Отже, рішення суду в частині визнання права власності на земельні ділянки належмть скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.259, 268, 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389- 391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 січня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: