Справа № 461/3071/17 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/7191/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника відповідача ЛНУ імені Івана Франка - Корната О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Стрельбицького В.В. від 09 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського національного університету імені Івана Франка про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямГалицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що заява з проханням перевести його з 01.04.2010 року з посади завідувача лабораторії на посаду старшого лаборанта була написана ним на вимогу керівництва факультету, оскільки йому було повідомлено, що відбувається реорганізація у лабораторії та посада, яку він займав до 2010 року підлягає скороченню. Вказує на те, що забрана у нього посада завідувача лабораторії не була скасована, як це вказано у наказі на переведення позивача на посаду старшого лаборанта, а була лише переміщена на сусідню кафедру фольклористики імені Ф.Колесси, де є й досі. Також, вказує на те, що не мав бажання встановлювати строкові трудові відносини, про що свідчить, зокрема, той факт, що допис на заяві щодо кінцевого строку трудового договору був дописаний згодом на вимогу керівництва факультету за умов тиску на нього. Зазначає, що, починаючи з 2010 року, трудовий договір між сторонами переукладався шість разів, при чому формулювання наведені у наказах змінювались, а самі накази були сформовані таким чином, що позивач перебував з відповідачем у строкових трудових відносинах безперервно з 1.04.2010 року по 31.03.2017 року. За таких обставин не є логічним та не є обґрунтованим твердження про те, що у позивача був будь-який інтерес, що полягав би у існуванні строкових трудових відносин з відповідачем. Вказує на те, що протягом строку перебування у трудових відносинах на посаді старшого лаборанта у трудовій книжці наявний лише запис про переведення його на вказану посаду у 2010 році та звільнення його з цієї посади у 2017 році. Крім цього, зазначає, що судом не з'ясовано та не надано належної оцінки тим обставинам, що трудові відносини між позивачем та відповідачем продовжились на невизначений строк на підставі ст. 39-1 КЗпП України. Вказує, що оформлені наказом від 16.04.2015 року трудові відносини між сторонами, які були оформлені на строк до 31.03.2016 року, фактично тривали і жодна із сторін не вимагала їх припинення, а тому на підставі абз. 1 ст. 39-1 КЗпП України дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк. Також, звертає увагу на те, що відповідач на підставі наказу від 18.04.2016 року намагався зберегти строкові трудові відносини, однак станом на день видання наказу, трудовий договір між сторонами був продовжений на невизначений строк.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, пояснення представника відповідача, що аналогічні доводам відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.16 ЦК України, ст.ст. 60, 59 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ч.2 ст.2, ч.1 ст.21, ст. 23, п.2 ст.36, ст.39-1 КзПП України, п. 18, 7, 8, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що наказом ректора ЛНУ ім. І.Франка №902 від 17.03.2017 року, позивача було звільнено з посади старшого лаборанта Інституту франкознавства, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП). Підставою винесення даного наказу була заява позивача від 06.04.2016 року, згідно якої ОСОБА_2, просить вважати його працюючим на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року. ОСОБА_2, працював у ЛНУ ім. І.Франка з 1992 року на посаді завідувача лабораторії франкознавчих досліджень кафедри української літератури імені академіка Михайла Возняка за безстроковим трудовим договором. На підставі заяви позивача від 31.03.2010 року, наказом ректора ЛНУ ім. І.Франка №1331 від 20.05.2010 року, ОСОБА_2 - завідувача лабораторії франкознавчих досліджень кафедри української літератури імені академіка Михайла Возняка, у зв'язку зі зміною штатного розпису навчально-допоміжного персоналу філологічного факультету, було переведено з 01.04.2010 року по 31.03.2011 рік на посаду старшого лаборанта Інституту франкознавства філологічного факультету. Згідно наказу ректора ЛНУ ім. І.Франка №987 від 04.04.2011 року, з позивачем було укладеного строковий трудовий договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_2, перебував на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства філологічного факультету з 01.04.2011 року по 31.03.2012 року. Підставою винесення даного наказу була письмова заява позивача від березня 2011 року. Як видно з матеріалів справи, такі строкові договори з позивачем, на підставі його письмових заяв, були переукладені декілька разів, а саме: з 01.04.2011 року по 31.03.2012 рік - наказ ректора №987 від 04.04.2011 року; з 01.04.2012 року по 31.03.2013 року - наказ ректора №991 від 18.04.2012 року; з 01.04.2013 року по 31.03.2014 року - наказ ректора №1280 від 17.04.2013 року; з 01.04.2014 року по 31.03.2015 року - наказ ректора №669 від 14.03.2014 року; з 01.04.2015 року по 31.03.2016 року - наказ ректора №1104 від 16.04.2015 року та з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року - наказ ректора №1272 від 18.04.2016 року. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що є деканом філологічного факультету ЛНУ ім. І.Франка. При укладенні договору з позивачем, були дотримані всі законні процедури. Позивача ніхто в оману не вводив. На протязі часу трудової діяльності на ОСОБА_2 ніхто не тиснув. Строк дії договору закінчувався, однак позивач не подав заяви про продовження строку дії цього договору. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що з 2004 року є заступником декана філологічного факультету ЛНУ ім. І.Франка. З 2015 року - директор Інституту франкознавства. На ОСОБА_2, щодо його трудової діяльності, жодного тиску не чинилось. Йому не відомо жодного факту з цього приводу. Зі змісту кожної з вищевказаних та досліджених судом заяв вбачається, що позивач просить укласти з ним строковий трудовий договір та вважати його працюючим на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства на конкретний строк, зазначаючи при цьому останній день такого строку. Вказані обставини, свідчать про добровільність дій позивача, оскільки саме за його особистими заявами було винесені зазначені вище накази. Будь-яких доказів, з приводу чинення тиску щодо подачі таких заяв роботодавцю, ОСОБА_2 суду не подав. Більше того, в ході розгляду справи відповідач пропонував позивачу повернутись на роботу, шляхом укладення відповідної мирової угоди, однак ОСОБА_2 цю пропозицію було відхилено. Крім того, судом не здобуто доказів щодо введення ОСОБА_2 в оману при укладенні таких договорів та не встановлено жодних обставин, які б давали суду можливість вважати, що дії ОСОБА_2 не відповідали його внутрішній волі, а відтак позивачем в ході розгляду справи не доведено фактів тиску на нього, з приводу укладення строкових договорів. Суд взяв до уваги покази, допитаних в судовому засіданні свідків, оскільки такі узгоджуються між собою, іншими матеріалами справи та містять інформацію щодо предмета доказування. Суд вважав, що сам факт переукладення з відповідачем трудового договору та продовження його дії на визначений ОСОБА_2 строк, не дає підстав вважати, що такий продовжено не невизначений строк, оскільки, як вже зазначав суд, позивач у своїх заявах самостійно вказує строк дії таких договорів. Крім того, із вказаних заяв не вбачається бажання позивача на укладення з роботодавцем безстрокового договору, що свідчить тільки про строковий характер трудових відносин між ОСОБА_2 та ЛНУ ім. І.Франка. Суд, також, зазначив, що позивачу було відомо про момент закінчення строку дії трудового договору, однак останній заяви про продовження дії такого трудового договору не подав, що стало підставою для винесення наказу про звільнення ОСОБА_2 із займаної ним посади та припинення трудових відносин з позивачем. Суд звернув увагу позивача, що наказ ректора ЛНУ ім. І.Франка №1015 від 27.03.2017 року «Про внесення змін до наказу ректора ЛНУ ім. І.Франка №902 від 17.03.2017 року» не несе жодних правових наслідків для позивача, оскільки змінює лише назву структурної одиниці ЛНУ ім. І. Франка, де працював ОСОБА_2, відтак основним правозмінюючим документом для позивача є наказ ректора ЛНУ ім. І.Франка №902 від 17.03.2017 року, хоча такі накази є взаємопов'язаними. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки не підкріплені належними засобами доказування, повністю спростовані показами свідків та іншими доказами по справі, а тому позовні вимоги є безпідставними, при цьому суд зазначає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням положень чинного трудового законодавства, а заяви ОСОБА_2, про укладення строкового договору, були написані та подані ним роботодавцю добровільно, адже позивачем не доведено протилежного, то ж позов задоволенню не підлягає. Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог про поновлення позивача на роботі, то такі вимоги також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини ж які суд вважав встановленими, - не доведені.

Позивач звернувся в суд з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка, в якому після уточнення позовних вимог просить: визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національно університету імені Івана Франка №902 від 17.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору»; визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №1015 від 27.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору»; поновити ОСОБА_2, з 31.03.2017 року, на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2017 року по день винесення рішення.

В обґрунтування позову покликався на те, що з 17.09.1992 року, працював у ЛНУ ім. І.Франка на посаді завідувача лабораторії франкознавчих досліджень кафедри української літератури імені академіка Михайла Возняка за безстроковим трудовим договором. Наказом ректора №1015 від 27.03.2017 року, його було звільнено з посади старшого лаборанта Інституту франкознавства, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Таке звільнення вважає незаконним та безпідставним, таким, що відбулось з грубим порушення норм трудового законодавства, оскільки укладення з роботодавцем саме строкового трудового договору не відповідало його внутрішній волі та інтересам, а заяви щодо продовження строкових трудових відносин, були подані ним вимушено, у зв'язку з погрозами університету.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно ст. 23 КЗпП України, Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на не визначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. (Пункт 9 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95 )

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано позивач з 1992 року по 31.03.2017 рок перебував в трудових відносинах з відповідачем. 21.05.2010 року наказом від 1331 «Про переведення» позивача було переведено на посаду старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка (Наказ а.с. 4), з якої звільнено на підставі оскаржених ним наказів Львівського національного університету імені Івана Франка №902 від 17.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору» та №1015 від 27.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору» звільнено з 31.03.2017 року.

Позивач посилається на те, що він працював не за строковим трудовим договором, а безстроковим, тому своє звільнення вважає безпідставним.

Відповідач вважає звільнення позивача законним, оскільки такий працював за власною ініціативою за строковим трудовим договором та заяви про продовження такого не подавав.

Колегія суддів вважає, доводи позивача обґрунтованими та такими, що помилково не були враховані судом першої інстанції.

Як вбачається із згаданої вище норми закону трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Крім цього, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Як вбачається із наявних матеріалів справи позивач фактично працював у відповідача за безстроковим трудовим договором, що був укладеним на невизначений строк.

Про це свідчить по-перше те, що накази відповідача, які стосуються роботи позивача, строків (періодів) роботи видавались неодноразово, тобто беручи до уваги такі накази слід вважати, що трудовий договір з позивачем неодноразово переукладався (сім разів) (ч.2 ст. 39-1 КЗпП України); крім цього, з 31.03.2016 року по 18.04.2016 року позивач працював без винесення наказу про визначення періоду його роботи (Наказ №1272 був винесений 18.04.2016 року) та зважаючи на те, що наказом від 16.04.2015 року №1104 період роботи позивача був визначений до 31.03.2016 року слід вважати, що умовно строковий договір позивача переріс у безстроковий (ч.1 ст. 39-1 КЗпП України).

Крім цього, лише два накази із наказів про роботу позивача сформульовані як накази про укладення строкового договору (а.с. 27, наказ №987 від 4.04.2011 року та наказ №669 від 14.03.32014 року а.с. 30) та у матеріалах справи містяться лише дві заяви позивача із формулюванням «…прошу укласти зі мною строковий трудовий договір…», а саме що стосується вказаних наказів від (а.с. 38, від 21.03.2011 року та від 7.03.2014 року а.с. 44). У решті заяв та наказах без додаткових назв містяться формулювання «… вважати працюючим з … по …» (а.с. ).

Крім цього, як вбачається із змісту Закону України «Про освіту» (в редакції на час спірних правовідносин) посада позивача не входить до переліку посад, стосовно яких передбачено контрактну чи строкову форму укладення трудового договору.

Посилання відповідача на бажання позивача як підставу укладення трудового договору, що позивач заперечує та вказує на вимушеність написання заяв про строковість трудових стосунків, - слід вважати безпідставними, оскільки лише у двох заявах позивач просить про укладення строкового трудового договору у решті просить вважати його таким, що працює на відповідній посаді, що не слід вважати його дійсним прямим волевиявленням на укладення строкового трудового договору. Також, у таких не йдеться про певні умови, що спонукали позивача до укладення такої форми трудового договору. Крім цього, як вказано, такі заяви подавались позивачем щорічно, що знову ж не вказує про якісь певні мотиви (необхідність) позивача на укладення конкретного (кожного зокрема) трудових договорів на певний строк, а про формальне переукладення строкових договорів, що знову ж свідчить про безстроковий характер трудового договору позивача з відповідачем.

Зважаючи на вказане, а саме те, що позивач працював у відповідача за безстроковим трудовим договором укладеним на невизначений строк звільнення його з роботи з підстав закінчення дії строкового трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України слід вважати безпідставним та таким, що суперечить вимогам закону. Відповідно позовні вимоги слід вважати обґрунтованими та такими, що помилково не були задоволені судом першої інстанції.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення, яким слід задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зважаючи на вказане Наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №902 від 17.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору» та Наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №1015 від 27.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору» слід скасувати. Поновити ОСОБА_2 на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка. Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_2 41760 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із такого розрахунку. Заробітні плати позивача за січень та лютий 2017 року (3200 грн. + 3200 грн.) / кількість робочих днів у ці місяці (20 + 20) = 160 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) Х 261 робочий день з 1.04.2017 року по 17.04.2018 року = 41760 грн.

Відповідно до задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги з відповідача слід стягнути судовий збір в користь держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Львівського національного університету імені Івана Франка про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - задовольнити.

Наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №902 від 17.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору» - скасувати.

Наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №1015 від 27.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору» - скасувати.

Поновити ОСОБА_2 на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка.

Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_2 41760 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 допустити до негайного виконання.

Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка в користь держави 2560 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2816 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра