П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року м. Київ

Справа № 758/4812/13-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/330/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) - Невідомої Т.О.

суддів - Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар - Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Зарицької Ю.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги мотивував тим, що 27.06.2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, на виконання якого він передав відповідачці грошову суму в розмірі 100 000,00 доларів США в строк до 18.11.2012 року, в свою чергу ОСОБА_5 зобов'язалась повернути йому зазначену суму грошей шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу з внутрішнім футляром, який знаходиться у відділенні № 7 «Дочірній Банк Сбербанку Росії» за адресою: м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 25, з наступною передачею відповідного ключа від сейфу та відповідної довіреності на право користування сейфом з її подальшою реєстрацією у відділені банку. В цей же день відповідачка підписала відповідну розписку із зазначенням умов про час, спосіб та місце виконання зобов'язань. 19.11.2012 року, звернувшись до визначеного відділення банку, він дізнався , що ОСОБА_5 свої зобов'язання за укладеним договором позики не виконала. У зв'язку з тим, що строки повернення позики закінчилися, відповідач, взяті на себе зобов'язання не виконала, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу (т.1, а.с.1-2).

В ході судового розгляду ОСОБА_4 неодноразово збільшував розмір заявлених позовних вимог.

Остаточно просив стягнути з відповідачки на свою користь суму основного боргу у розмірі 2 701 979,80 грн., 3% річних у розмірі 263 387,51 грн., проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 1 251 719,83 грн., а всього 4 217 087,14 грн.(т.4, а.с.6-7).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково (т.4, а.с.52-57).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 2 607 033,20 грн., 3% річних у сумі 254 132,17 грн., проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в сумі 1 207 734,91 грн., судовий збір у сумі 3 441,00 грн. та витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз, у сумі 3 881,20 грн., а всього стягнуто 4 076 222,48 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що ОСОБА_3 жодних розписок ОСОБА_4 не надавала, ніяких друкованих текстів розписок не підписувала та жодних домовленостей щодо позики з останнім не мала. Звертала увагу суду на те, що наявні в матеріалах справи висновки експертів є протилежними один одному, а тому, не можуть бути належними та допустимим доказами підписання ОСОБА_3 розписки від 27 червня 2012 року (т.4, а.с.75-83).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 травня 2016 року ОСОБА_3 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду та відкрито апеляційне провадження у справі (т.4, а.с.91).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2016 року апеляційне провадження у справі було зупинено до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, яка перебувала в провадженні Святошинського районного суду м. Києва (справа № 759/768/16-ц) (т.4, а.с.120-121).

09 жовтня 2017 року апеляційне провадження у справі було відновлено (т.4, а.с.142-143).

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В силувимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами, згідно розписки від 27.06.2012 року ОСОБА_5 отримала в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США (т.1, а.с.11).

За умовами зазначеної розписки, вказані грошові кошти ОСОБА_5 зобов'язалась повернути ОСОБА_4 в Подільському районі м. Києва в строк до 18.11.2012 року, шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу з внутрішнім футляром, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25 сховище для індивідуальних сейфів у відділенні № 7 «Дочірній Банк Сбербанку Росії», з наступною передачею ОСОБА_4 ключа від сейфу та відповідної довіреності на право користування сейфом з її реєстрацією у відділенні банку.

У зв'язку з запереченням відповідачкою самого факту підписання розписки ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 червня 2013 року за спільним клопотанням сторін було призначено судово-почеркознавчу експертизу (т.1, а.с.63-64).

Відповідно до висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 23.09.2013 року №6893/13-34/6894/13-33/6895/13-32 встановлено наступне: 1) підпис, розміщений під друкованим текстом у рядку «ОСОБА_5.» у розписці від 27.06.2012 року від імені ОСОБА_5 виконаний самою ОСОБА_5; 2) будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив на виконавця підпису збиваючих факторів природного характеру, до яких може відноситися виконання в незвичайному стані (хворобливий стан, сп'яніння, стомлення, хвилювання, під дією фармакологічних препаратів, травмування тощо), а також про вплив на виконавця зовнішніх збиваючих факторів (обмеження зорового контролю, незвична поза, незвичне тримання приладу для написання, температурні навантаження) в досліджуваному підписі відсутні; 3) підпис від імені ОСОБА_5 у досліджувальній розписці від 27.06.2012 року нанесений ручкою, спорядженою чорнилом чорного кольору; 4) питання ухвали щодо встановлення послідовності нанесення друкованого тексту та підпису у розписці від 27.06.2012 року не вирішувалось у зв'язку з ненаданням письмового дозволу судді на застосування таких методів дослідження як вологе копіювання та механічне зняття тонеру деяких штрихів друкованого тексту у досліджувальному документі; 5) встановити на час виконання підпису у розписці від 27.06.2012 року від імені ОСОБА_5 не видається можливим із причин відсутності у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик дослідження часу виконання рукописних записів та підписів чорнилом. Встановити час виконання друкованого тексту у розписці від 27.06.2012 року від імені ОСОБА_5 не видається можливим із причин відсутності у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик дослідження часу виконання друкованих текстів (т.1, а.с.74-79).

Ураховуючи такі відповіді, суд визнав цей висновок неповним та призначив у справі додаткову судово-технічну експертизу спірної розписки, за результатами якої 31 січня 2014 року експертами КНДІСЕ складено висновок № 12545/12546/13-34/12547/12548/13-33, згідно з яким експерт Гуменський О.А. дійшов висновку про те, що у наданій на дослідження розписці від 27 червня 2012 року друкований текст виконаний поверх підпису від імені ОСОБА_5 (т.1, а.с.96-97, 102-105).

Однак, у дослідницькій частині висновку експерт зазначив, що: «В наданій на дослідження розписці від 27 червня 2012 року підпис від імені ОСОБА_5 виконаний поверх друкованого тексту». Щодо встановлення часу виконання друкованого тексту та рукописних записів, то за відсутності у експертів відповідної методики зазначені питання не вирішені.

21 травня 2014 року у справі призначено повторну судово-технічну експертизу, проведення якої з метою об'єктивності доручено експертам Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку із допущеною помилкою у висновку існують сумніви щодо його правильності в частині відповіді на запитання «Чи виконано підпис у розписці від 27 червня 2012 року поверх друкованого тексту?»(т.1, а.с.201-202).

Згідно з висновком експерта НДКЦ при ГУ МВС України в м. Києві від 19 червня 2014 року № 268/тдц у наданій на дослідження розписці від 27 червня 2012 року, яка починається словами (Розписка м. Київ 27 червня 2012 року. Я, ОСОБА_5...» та закінчується словами «... будь-яких претензій до ОСОБА_4 не маю. 27 червня 2012 року ОСОБА_5.», спочатку був нанесений друкований текст, після чого був виконаний підпис від імені ОСОБА_5.(т.1, а.с.206-210).

Ухвалюючи рішення на користь ОСОБА_4 11 вересня 2014 року, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, поклав в основу рішення висновок експерта НДКЦ при ГУ МВС України в м. Києві від 19 червня 2014 року № 268/тдц.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалені у справі рішення першої та другої інстанції та передаючи справу на новий розгляд, посилався на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.147, 148, 150 ЦПК України 2004 року (т.2, а.с.155-157).

Виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, судом була призначена ухвалою від 28 липня 2015 року комісійна судово-технічна експертиза (т.3, а.с.119-120).

Відповідно до висновку Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 за № 556/тдд, в розписці від 27.06.2012, що починається словами: "Розписка м. Київ 27.06.2012 р. Я, ОСОБА_5" та закінчується словами : "Будь-яких претензій до ОСОБА_4 не маю,. 27.06.2012 року ОСОБА_5." та підпис від імені ОСОБА_5, наданій на дослідження, спочатку був нанесений друкований текст, а потім був виконаний підпис".

Надаючи свій висновок, комісія експертів посилалась, зокрема, і на те, що метод вологого копіювання був застосований експертом при проведенні попереднього висновку КНДІСЕ №12545/12546/13-34/12547/12548/13-33 від 31.03.2014 та не призвів до достовірного висновку. Тому під час проведення даного дослідження даний метод експертами не застосовувався. Також експертами не застосовувались і будь-які інші методи, тому, що під час застосування методу волого копіювання папір та барвники, якими нанесено текст та підпис, піддавалися впливу циклогексанону, що в подальшому могло призвести до їх структурних змін та в кінцевому результаті дати хибний висновок. Крім того, експерти зазначили про те, що так як об'єкт неодноразово досліджувався із застосуванням руйнуючих методів ( дозвіл на застосування яких надавався судом), це призвело до повного знищення місць перетину друкованого тексту та штрихів підпису (т.3, а.с.166).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 порушені законні права позивача в частині невиконання нею на себе взятих зобов'язань по поверненню боргу у встановлений розписці строк.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 боргу, 3% річних та витрат, пов'язаних з проведенням судових експертиз, з огляду на наступне.

Так, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України та умовами розписки від 27.06.2012 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналізуючи вказану норму, убачається, що видача розписки на підтвердження отримання суми коштів є дотримання письмової форми правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 була представлена власноруч підписана розписка позичальника. З наданої розписки позики вбачається, що відповідачка взяла в борг у позивача 100 000 доларів США.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України по справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, за своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідачка заперечувала факт отримання коштів, та посилалася на те, що розписки не підписувала, що позивач незаконно заволодів аркушем паперу з її підписом та наніс поверх її підпису друкований текст розписки. Про це зазначала і представник відповідача в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанцій.

Але, дане твердження відповідача та її представника спростовується висновками експертів, а саме, висновком експерта НДКЦ при ГУ МВС України в м. Києві від 19 червня 2014 року №268/тдц (т.1,а.с.206-210), висновком експертів НДКЦ при ГУ МВС України в м. Києві від 06 листопада 2015 року №556/тдд (т.3, а.с.164-167).

Поклавши в основу оскаржуваного рішення вищенаведені висновки експертів, суд першої інстанції виходив із їх повноти та об'єктивності. При цьому, не взяв до уваги висновок експертів КНДІСЕ від 31.01.2014 року, зважаючи на суттєві розбіжності між дослідницькою частиною та відповідними висновками.

В ході апеляційного розгляду справи, перевіряючи доводи апеляційної скарги, судом були допитані експерти ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Кожний із експертів підтвердив наданий раніше висновок та дав суду ґрунтовні пояснення щодо методів, використаних при техніко-криміналістичному дослідженні документу (розписки) та висновків, до яких вони дійшли.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та також вважає вищезазначені висновки експертів всебічними, повними та об'єктивними.

Крім того, обставини укладення договору та видачі відповідачем розписки були перевірені в рамках розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_13, про визнання договору недійсним (унікальний номер 759/768/16-ц).

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_13, про визнання договору недійсним відмовлено. При цьому, судом встановлено, що зі змісту оспорюваного договору позики від 27.06.2012 року вбачається, що він укладений у письмовій формі, як того вимагають норми ст. 1047 ЦК України, зміст даного правочину не суперечить вимогам чинного законодавства. В силу вимог Закону письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (т.4, а.с.150-151,152-157).

Таким чином, в ході розгляду справи про визнання договору недійсним встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27.06.2012 року укладено договір позики за яким ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, визначеному розпискою.

Жодних доказів на спростування укладеного договору та не одержання коштів від позивача відповідачкою у передбаченому законом порядку судам не надано. За таких підстав, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи.

Частинами 1, 2 статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року вбачається, що законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку із цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що сума боргу складає 2 607 033 грн. 20 коп., період прострочення з 19.11.2012 року по 28.03.2016 року, 1186 днів, а тому до стягнення підлягало 254 132 грн. 17 коп.

Отже, установивши, що ОСОБА_3 не виконала зобов'язання за договором позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог у частині стягнення суми боргу в розмірі 100 000 доларів США з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановлено НБУ станом на 28.03.2016 року, що в гривневому еквіваленті складало 2 607 033 грн. 20 коп. та 3 % річних у сумі 254 132 грн. 17 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В ході перевірки обставин щодо правильності нарахування відсотків відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України під час апеляційного розгляду позивач надав розрахунок,в якому уточнив розмір процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 19.11.2012 року по 16.02.2016 року, що підлягає стягненню з відповідача та становить 560 918 грн. 49 коп. (т.4, а.с.163-175).

Представник відповідача наданий розрахунок не оспорила, що дає підстави суду апеляційної інстанції зменшити розмір відсотків, нарахованих судом першої інстанції.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за договором позики на рівні облікової ставки НБУ підлягає зміні та зменшенню суми стягнення з 1 207 734 грн. 91 коп. до 560 918 грн. 49 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за договором позики на рівні облікової ставки НБУ змінити.

Зменшити суму відсотків за договором позики на рівні облікової ставки НБУ з 1 207 734 грн. 91 коп. до 560 918 (п'ятсот шістдесяти тисяч дев'ятсот вісімнадцяти) грн. 49 коп.

У зв'язку з чим, рішення суду в частині визначення загальної суми стягнення змінити, зменшивши загальну суму стягнення з 4 076 222 грн. 06 коп. до 3 429 406 (трьох мільйонів чотириста двадцяти дев'яти чотириста шести) грн. 06 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 05 травня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М.Ратнікова