АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/979/18 Справа № 188/1006/17 Головуючий у 1 й інстанції - Курочкіна О. М. Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Лаченкової О.В.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11.09.2015 року між ним та відповідачем укладено договір, за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачу юридичні послуги, за плату, приймати участь в якості представника відповідача в цивільній справі Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Відповідач зобов'язався сплатити за надані послуги 4000,00 грн. ОСОБА_2 виконав необхідний обсяг робіт за вказаним договором, а також надав певні послуги, які не були відображені у договорі. Однак, прийнявши у повному обсязі надані послуги, відповідач не розрахувався. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором від 11.09.2015 року про надані послуг за плату в розмірі 46000,00 грн., яка складається із плати за надані послуги в сумі 10000,00 грн. та неустойки у вигляді пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 36000,00 грн. і судові витрати по справі.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2017 року, з врахування ухвали цього ж суду від 08 лютого 2018 року про виправлення описки, в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 66-67, 111).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України. Від позивача ОСОБА_2 надійшла заява від 30.05.2018 року, в якій він просить судове засідання 12.06.2018 року провести без його участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав договір від 11.09.2015 року, укладений між ним та ОСОБА_3 у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язується за дорученням ОСОБА_3 надати послуги, зазначені у п. 1.2 даного договору, а ОСОБА_3 зобов'язується оплатити позивачу 4000,0 грн. (а.с. 6).

За змістом п. 1.2 зазначеного вище договору від 11.09.2015 року, ОСОБА_2 зобов'язується надати наступні послуги: прийняти участь (надати юридичні послуги) в якості представника ОСОБА_3 в цивільному судочинстві Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області (справа №2/188/290/2015, суддя Курочкіна О.М.), відповідача за позовом ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007 року.

Згідно п. 1.3 договору від 11.09.2015 року, ОСОБА_3 зобов'язується оплатити надані ОСОБА_2 послуги у випадку ухвалення судом рішення на користь ОСОБА_3, а саме ухвалення судом рішення про відмову ПАТ КБ «Надра» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 за позовом від 11.03.2015 року, або рішення суду, яке не зобов'язуватиме ОСОБА_3 здійснювати будь-які дострокові або додаткові виплати ПАТ КБ «Надра» без внесення взаємопогоджених додатків, або змін в кредитний договір від 23.10.2007 року.

За надання ОСОБА_2 послуг, ОСОБА_3 зобов'язався сплатити ОСОБА_2 готівковими коштами, зазначену в пункті 1.4 суму (п. 1.5 договору) - 4000,0 грн.

Також встановлено, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року в цивільній справі №188/425/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволено частково позовні вимоги банку та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра»заборгованість за кредитним договором заборгованість в сумі 197927,56 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 177534,60 грн., заборгованості за відсотками в сумі 19162,11 грн. та пені в сумі 1230,85 грн.; також стягнуто судові витрати по справі в розмірі 1979,28 грн. (а.с. 7-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ч.1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Також, статтею 907 ЦК України передбачено, зокрема, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 38 ЦПК України, в редакції, що діяла по 14.12.2017 року, сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

У пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року у справі N1-17/2000 (справа про право вільного вибору захисника) зазначено, зокрема, що держава в особі відповідних органів визначає певне коло суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження. Аналіз чинного законодавства України з цього питання дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги:

- державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо);

- адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга статті 59 Конституції України);

- суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України;

- об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України).

За статтею 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою (ч.ч. 1, 2 статті).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - позивач ОСОБА_2, що проживає у м. Павлограді Дніпропетровської області, був зареєстрований як фізична особа-підприємець з видом діяльності «роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах»; діяльність ФОП ОСОБА_2 припинено 30.06.2015 року, тобто до укладення вказаного вище договору про надання юридичних послуг (а.с. 137-135).

Адвокатом або приватним підприємцем з відповідним видом діяльності, щодо надання правової допомоги, позивач, на час укладення договору з відповідачем, не був. Доказів наявності у позивача юридичної освіти суду не представлено, до матеріалів справи не долучено.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, враховуючи зміст умов договору від 11.09.2015 року, - колегія дійшла висновку, що сторонами було підписано договір про надання позивачем правової допомоги відповідачу.

Також встановлено, що позивач, на час укладення вищевказаного договору, не мав статусу суб»єкта, що наділений правом надання правової допомоги.

Позивачем не представлено доказів залучення його до участі у передбаченій договором цивільній справі у якості особи, яка надає правову допомогу у відповідності до ст. 56 ЦПК України, в редакції, що діяла по 14.12.2017 року.

Позивачем не представлено доказів укладення з відповідачем у належній формі оплатного договору доручення на представлення інтересів відповідача у судах (у окремій справі) з певним обсягом повноважень, тобто відповідної довіреності.

Крім того, колегія приймає до уваги доводи відповідача щодо непогодження зі змістом доповнень від 27.09.2016 року, від 13.07.2017 року, від 13.07.2017 року до вказаного вище договору та акту від 13.07.2017 року про виконання договору, які відповідачем не підписані.

Позивачем не надано доказів виконання ним умов договору від 11.09.2015 року.

Колегія наголошує, що клопотань про надання відповідних доказів апеляційному суду позивачем не заявлено, клопотань про витребування доказів апеляційним судом також не заявлено; викладене стверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання апеляційного суду, змістом апеляційної скарги.

Отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправомірного вирішення справи по суті, а зводяться до переоцінки доказів та непогодження з висновками місцевого суду щодо їх оцінки.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді