Номер провадження: 22-ц/785/701/18
Номер справи місцевого суду: 495/2260/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_2,

від відповідача ОСОБА_3- не з'явились,

переглянувши цивільну справу №495/2260/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року у складі судді Гайда-Герасименко О.Д., -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2, звернувшись в особі представника 28 березня 2016 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 17 березня 2010 року передала ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі, еквівалентній 10000,00 доларів США на один рік без сплати відсотків за користування коштами, що підтверджено розпискою ОСОБА_3 Посилаючись на часткове повернення коштів, позивач ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 134368,00 грн., 3% річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання протягом 1823 діб, а всього стягнути 169250,40 грн. та судові витрати в сумі 1692,50 грн. (а.с.2-9).

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.16).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 8 вересня 2016 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено (а.с.54-57).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.78-79).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року в порядку забезпечення позову за заявою ОСОБА_2 накладено арешт на належну ОСОБА_3 квартиру №АДРЕСА_1 (а.с.103-104).

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про застосування позовної давності (а.с.124-125).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року позов задоволено (а.с.166-170).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і або необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у незастосування позовної давності, у не прийнятті доказів повернення боргу.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, вказано заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

У відзиві (запереченні) на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечила щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги без задоволення з огляду на наступне.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

За змістом позовних вимог, між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальниками укладено в усній формі 17 березня 2010 року договір позики грошових коштів в сумі 10000,00 доларів США під повернення суми позики через рік.

В порядку доведення обставин, на які ОСОБА_2 посилалися як на підставу своїх вимог, надано розписку від 17 березня 2010 року ОСОБА_3, що містить дані про те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 10000,00 доларів США на рік (а.с10).

Таким чином, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли правовідносини позики грошових коштів, суд першої інстанції з виниклими правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, визначився правильно.

Написання ОСОБА_3 розписки від 17 березня 2010 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 10000,00 доларів США на рік не спростовано, оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_2, оригінал розписки досліджено судом апеляційної інстанції в судовому засіданні.

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_2 спростовує доводи ОСОБА_3 про повернення боргу в строк до 17 березня 2011 року, ОСОБА_3 не надає доказів протиправного утримання ОСОБА_2 у себе боргової розписки, рівно як і не надав безспірних письмових доказів повернення суми позики повністю.

Вступаючи у протиріччя, ОСОБА_3 заявляє, що повернув взяті 17 березня 2010 року у ОСОБА_2 10000,00 доларів США повністю в строк, тобто через рік, поряд з цим ОСОБА_3 просить застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_2

Так, за змістом частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У сенсі даної норми матеріального права положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання; якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, заявляючи про застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові, ОСОБА_3 тим самим підтверджує існування у ОСОБА_2 самого суб'єктивного цивільного права, тобто права вимоги повернення суми позики, та, відповідно, спростовує ж власні ж твердження про повернення всієї суми позики в обумовлений строк, тобто через рік.

ОСОБА_2 визнає, що в рахунок повернення переданих 17 березня 2010 року ОСОБА_3 10000,00 доларів під зобов'язання повернення коштів через рік, отримала від ОСОБА_3 1000,00 доларів США 30 грудня 2014 року, 1900,00 доларів США 26 січня 2015 року, 1000,00 доларів США 30 січня 2015 року, 700,00 доларів 24 липня 2015 року, 200,00 доларів 28 грудня 2015 року, а всього за період з 30 грудня 2014 року по 12 березня 2016 року отримала в рахунок повернення боргу 4800,00 доларів США.

ОСОБА_2 звернулась до суду 28 березня 2010 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що до виниклих правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, що виконання боргового зобов'язання за виниклими правовідносинами обумовлено 16 березня 2011 року, що частковим поверненням коштів на протязі грудня 2014 року-грудня 2015 року ОСОБА_3 визнавав борг та свій обов'язок повернути суму позики, що вказані дії по частковому поверненню суми позики перервали перебіг позовної давності, який фактично почався заново після останнього часткового погашення боргу 28 грудня 2015 року, тобто почався з 29 грудня 2015 року.

Таким чином, звернення до суду з позовом 28 березня 2016 року з огляду на переривання перебігу позовної давності не має наслідком сплив позовної давності.

Доводи ОСОБА_3 в тій частині, що записи на борговій розписці про часткове повернення боргу не є доказом переривання перебігу позовної давності, так як такі зроблені власноручно ОСОБА_2, не приймаються, оскільки обґрунтованим є запис позикодавця про отримання від позичальника певної суми коштів в рахунок повернення суми позики, до того ж записи про часткове повернення боргу зроблено на оригіналі розписки, що по даний час перебуває у ОСОБА_2, доказів того, що записи про часткове повернення грошових коштів зроблено умисно з метою переривання перебігу позовної давності, ОСОБА_3 не надано.

ОСОБА_2 надано постанову апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2018 року, якою залишено без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2017 року у справі №495/6864/15-ц щодо правовідносин позики грошових коштів, виниклих між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23 вересня 2012 року, підтверджених борговою розпискою ОСОБА_3 від 23 вересня 2012 року на 10000,00 доларів США. За змістом судового рішення ОСОБА_3 у вказаній справі на підтвердження повернення боргу посилався на розписки від 30 грудня 2014 року про повернення 1000,00 доларів США, від 26 січня 2015 року про повернення 1900,00 доларів США, від 30 січня 2015 року про повернення 1000,00 доларів США, проте судом було встановлено, що ці розписки вказують на повернення виниклих 17 березня 2010 року позикових зобов'язань, а не зобов'язань позики від 23 вересня 2012 року (а.с.224-227)..

Таким чином, має місце судове рішення у цивільній справі №495/6864/15-ц, яким, крім іншого, встановлено, що за виниклими 17 березня 2010 року борговими зобов'язаннями мало місце часткове повернення боргу 30 грудня 2014 року про в сумі 1000,00 доларів США, 26 січня 2015 року в сумі 1900,00 доларів США, 30 січня 2015 року в сумі 1000,00 доларів США.

ОСОБА_2 заявлено про стягнення частини не повернутого боргу в сумі 134368,00 грн., що еквівалентно 5200,00 доларів США, 3% річних від суми боргу за певні період прострочення виконання грошового зобов'язання з урахуванням сум та дат часткового повернення боргу. Зазначені у позовній заяві розрахунки перевірено судом першої інстанції, такі відповідають обставинам справи та закону. Апеляційна скарга доводів неправильності розрахунку 3% річних від простроченої суми не містить.

Суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, його висновки відповідають таким, рішення ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права , ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 травня 2018 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков