Дата документу 13.06.2018
Справа № 334/5067/17
Провадження № 2/334/944/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтований тим, що позивач з відповідачкою перебувають у шлюбі з 15 грудня 1989 року, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану м. Запоріжжя.

Від шлюбу спільних неповнолітніх дітей немає. Сім'я на цей час фактично розпалася. Відсутні спільні інтереси. Примирення не потрібне.

Позивач просить розірвати шлюб.

Відповідач до суду надала зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя. Позов обґрунтований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

На цей час подружні стосунки припинені.

Під час спільного проживання на ім'я ОСОБА_1 на підставі договору банківського вкладу було відкрито депозитні рахунки у відділенні АТ «Ощадбанку» у розмірі 9500 доларів США. Джерелом доходів позивачки за зустрічним позовом є пенсія за вислугу років.

Просила визнати спільним майном подружжя грошові кошти, що знаходилися на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_1 в ПАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 9500 доларів США та нараховані відсотки в розмірі 355,59 доларів США, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі ? частини грошових коштів на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_1 в ПАТ «Державний ощадний банк України» - 4750 доларів США, що еквівалентно 125870,35 гривень, та 355,59 доларів США, що еквівалентно 4711,39 грн.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги щодо розірвання шлюбу. Примирення неможливо. Щодо зустрічних позовних вимог про поділ спільного майна подружжя пояснив, що ним відкривався депозитний рахунок у банку, проте грошові кошти, які були внесені на нього, належали його сестрі ОСОБА_4, а саме 8000 доларів США. 1500 доларів він додав з власних коштів. Восени 2016 року гроші з депозиту він зняв та повернув сестрі. До вказаних грошей відповідачка за первісним позовом відношення не має. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні первісний позов про розірвання шлюбу визнала, не заперечувала щодо його задоволення. Підтримала вимоги зустрічного позову, пояснивши, що під час шлюбу нею разом із чоловіком були набуті спільні грошові кошти. Вказані кошти ОСОБА_1 вніс на депозит в банк. Вважає, що вказані грошові кошти є спільним майном подружжя і мають бути поділені по ? частці за кожним з подружжя.

Третя особа до суду не прибула, повідомлена належним чином.

Дослідивши надані письмові докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів.

Сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 15.12.1989 року, який зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану м. Запоріжжя, актовий запис №560.

Спільних неповнолітніх дітей немає.

Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені.

Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер відносин сторін, наполягання позивача на розірванні шлюбу, твердження, що збереження сім'ї неможливо, строк для примирення не потрібний, що позивач просить шлюб розірвати, відповідач не заперечував, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, N 11 роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, за змістом ст. ст. 63, 65 СК України, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із розпискою від 18 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримав на зберігання від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 8000 доларів США на період з жовтня 2015 року по листопад 2016 року.

Відповідно до інформації, наданої ПАТ «Державний ощадний банк України» у листі №107.17/3053 від 7 травня 2018 року, 4 листопада 2015 року ОСОБА_1 відкрив у філії ПАТ «Державний ощадний банк України» депозитний рахунок №7907 на суму 9500 доларів США. 7 листопада 2016 року сума депозиту разом із відсотками 355,59 доларів США були перераховані на рахунок №4017 та отримані ОСОБА_1

Оскільки до поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, то кошти, які були зняті (отримані) відповідачем за зустрічним позовом за депозитним договором під час спільного проживання сторін та відсутні на час розгляду справи судом, не можуть бути об'єктом поділу спільного майна подружжя. Доказів того, що відповідач за зустрічним позовом використав зняті депозитні кошти на власний розсуд проти волі позивача за зустрічним позовом суду не надано.

За таких підстав у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1305,81 грн.

На підставі викладеного ,керуючись ст.ст. 2-4,12-13, 17-18, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 15 грудня 1989 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану м. Запоріжжя, актовий запис №560.

Відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4, про визнання спільним майном подружжя грошових коштів, що знаходилися на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_1 в ПАТ «Державний ощадний банк України», у розмірі 9500 доларів США та нарахованих відсотків в розмірі 355,59 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі ? частини грошових коштів на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_1 в ПАТ «Державний ощадний банк України» - 4750 доларів США, що еквівалентно 125870,35 гривень, та 355,59 доларів США, що еквівалентно 4711,39 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 1305,81 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст виготовлений 18 червня 2018 року.

Суддя О.М. Гнатюк