Справа № 310/8923/17
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

Встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_2. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.11.2017р. Бердянською районною державною нотаріальною конторою. Попереднім власником будинку була мати позивача ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 За життя ОСОБА_5 прописала в будинку свого сина - відповідача ОСОБА_4 Відповідач вже більше року не проживає в будинку, витрат на утримання будинку не несе, комунальні послуги не сплачує. Особистих речей ОСОБА_4 в будинку немає. Його місце перебування не відоме. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася. Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовні заяві. Суду додатково пояснив, що позивач отримала свідоцтво про право на спадщину у листопаді 2017року. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Після смерті матері відповідач вивіз з будинку речі, вирізав опалення. Щоб якось зберегти будинок, у червні 2017р., позивач вселила в будинок орендаря ОСОБА_6 із сім'єю. Влітку 2017 року відповідач прийшов до будинку, щоб забрати свої речі. Взагалі ОСОБА_4 проживає у своєї дружини, він не є членом сім'ї нового власника ОСОБА_3, не веде і ніколи не вів з нею спільного господарства, в будинку він не мешкає більше одного року без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнає. Суду пояснив, що в березні 2016 року демобілізувався і повернувся жити в будинок матері. У травні 2016 року мати померла. З літа 2016 року в будинку не жив, інколи з'являвся, доглядав за будинком. Взимку не було опалення. Коли приїхав влітку, то в будинку жили вже інші люди. Дзвонив до сестри, вимагав, щоб повернули йому особисті речі.

В сьогоднішнє судове засідання відповідач не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю) позов не визнала. Суду пояснила, що відповідач не проживає в будинку з поважних причин. Після смерті матері він залишився проживати в будинку, не проживає тимчасово, оскільки в будинку порвало систему опалення, не працював котел. Коли відповідач повернувся до будинку, то його не впустили, оскільки там вже проживали чужі люди. Просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд встановив таке.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.11.2017р., яке видано після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Свідоцтво посвідчено державним нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Косенковим В.М. (а.с.9). Право власності позивача на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2017 року (а.с.10).

Як вбачається з копії паспорту відповідача його місце проживання з 22.11.2003 року зареєстровано в будинку АДРЕСА_2 ( а.с.55).

З довідки виконавчого комітету Азовської сільради Бердянського району № 2137 від 12.12.2017р. (а.с.11) вбачається, що відповідач зареєстрований в будинку АДРЕСА_2, але фактично не проживає в ньому.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не є членом сім'ї позивача ОСОБА_3 Спільно з власником житлового будинку відповідач не проживає і не проживав, спільним побутом вони з нею не пов'язані.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що проживає в будинку по АДРЕСА_3 з 18.09.2010р. У червні 2017 року ОСОБА_3 видала їй довіреність на оформлення спадщини - будинку АДРЕСА_2. В будинку на той час проживала вже сім'я ОСОБА_6. Відомо, що відповідач приходив до будинку влітку 2017 року, вимагав повернути якісь речі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що проживає в будинку АДРЕСА_2. Вони орендують будинок з червня 2017р. Коли заселилися, то в будинку ніхто не жив, опалення не було, плита була зламана. Вони своїми силами відремонтували опалення, каналізацію, пічку. В будинку залишилися тільки старі меблі. Відповідач в липні 2017 року приходив, вимагав повернути якісь речі. З приводу цього вони викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що позивач дочка її подруги ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Відповідача також знає добре. У квітні 2016р. він демобілізувався з армії. Прийшов жити до матері, зловживав спиртними напоями. Після смерті матері відповідач в будинку не жив, вирізав весь метал, батареї, вивіз усе з будинку. Позивач вирішила продати будинок. Зараз в будинку проживають квартиранти.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Права членів сім'ї власника є похідними від прав власника житла.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 12,13, 19, 81, 141, 223, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Визнати ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2) таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1) компенсацію судового збору у розмірі 640,00 грн. ( шістсот сорок гривень).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.05.2018 року.

Суддя І. П. Прінь