ЄУН № 337/257/18
Провадження № 2/337/595/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого судді Нещеретної Л.М.

при секретарі Шварцер Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що у період з 31.12.1967р. по 20.11.1969р. він проходив військову службу на території Афганістану в складі обмеженого контингенту радянських військ. Під час проходження військової служби він отримав чисельні захворювання. Наявні у нього захворювання визнані такими, що повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Внаслідок ушкодження здоровя під час проходження військової служби він змушений тривалий час лікуватися, проходити медичні обстеження та відновлювальні процедури, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. 19.10.2017р. йому повторно встановлені 2 група інвалідності. Захворювання, отримані під час проходження військової служби, турбують його по теперішній час, стан його здоров'я з кожним роком погіршується. Його постійно турбують головні болі, біль в лівій половині грудної клітини при диханні, задишка при ходьби, загальна слабкість, почуття тремтіння в тілі, слабкість і біль в ногах, підвищення температури тіла, поганий сон, нестійкий настрій. Внаслідок цього він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні звички та бажання, змушений витрачати кошти на відновлення свого здоровя. Вважає, що у зв'язку з отриманням хронічних захворювань під час проходження військової служби та інвалідності, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 200 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини та положення ст.23, 170, 1167 ЦК України, ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2014р. у справі №3-86гс14, просить суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00грн.

Ухвалою суду від 31.01.2018р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання.

26.02.2018р. від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у даній справі. Воно створено в 1991р. та не є правонаступником Збройних Сил СРСР, тому не може відповідати за шкоду, яка заподіяна під час проходження військової служби в Збройних Силах СРСР. Крім того, право на відшкодування моральної шкоди військовослужбовцям було вперше передбачено в ст.17 Закону України«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р.. Позивач в розумінні ст.9 вказаного Закону не є військовослужбовцем, оскільки звільнений з військової служби в 1969р. Також підстави для відшкодування моральної шкоди передбачені ст.1167 ЦК України і в даному випадку позивачем не доведено факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, відсутність наявного причинного звязку між шкодою і протиправними діями та їх вини в завданні такої шкоди. Крім того, зазначив, що військовослужбовці, які отримали інвалідність внаслідок проходження військової служби, мають численні пільги, забезпечуються путівками для санаторно-курортного лікування, а відтак компенсація моральної шкоди вже врахована у чинному законодавстві про їх соціальний захист. Просить в задоволенні позову відмовити.

В судове засіданнясторони не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що з 14.11.1967р. по 22.11.1969р. позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, що підтверджується записом у військовому квитку серії НО №2037552 (а.с. 8-9).

Під час проходження військової служби у нього розвинувся ряд захворювань, які згідно з Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України визнані такими, що повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.12).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серія АД № 003072 ОСОБА_1 09.08.2004р. первинно встановлена 2 група інвалідності у звязку з загальним захворюванням (а.с.10).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серія АД № 032382 ОСОБА_1 04.04.2006р. повторно встановлена 3 група інвалідності у звязку з загальним захворюванням (а.с.10).

19.10.2017р. ОСОБА_1 повторно встановлена 2 група інвалідності безстроково у зв'язку з захворюванням, яке пов'язано з проходженням військової служби (а.с.11).

Згідно копій виписних епікризів позивач ОСОБА_1 періодично проходив стаціонарне лікування з приводу наявних у нього захворювань (а.с.13-24).

Згідно з ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р.( із змінами та доповненнями) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Так, згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, слід врахувати, що у деліктних (не договірних) правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у заподіянні шкоди, а позивач повинен довести наявність шкоди, причинний звязок між нею і протиправними діяннями та її розмір.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає, що позивач не довів факту протиправності дій чи бездіяльності саме Міністерства оборони України щодо спричинення йому моральної шкоди, наявності причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. В той час, коли факт відсутності вини Міністерства оборони України в заподіянні моральної шкоди позивача суд вважає доведеним.

Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджено і не оспорюється сторонами, що інвалідність позивача повязана саме із захворюванням, що отримано в період проходження військової служби, у звязку з чим суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, які він зазнав у звязку з ушкодженням свого здоровя.

Разом з тим, наявність шкоди не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому, правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Суд вважає, що висновок МСЕК стосовно того, що захворювання позивача повязано з проходженням військової служби, свідчить лише про те, що воно виникло в період проходження військової служби, однак не встановлює причин виникнення такого захворювання та не є підставою для висновку, що причиною захворювання були протиправні дії або бездіяльність Міністерства оборони України.

Крім того, суд враховує, що позивач проходивстрокову військову службу в Збройних Силах СРСР та був звільнений з військовоїслужби в 1969р.

Разом з тим, Україна булла проголошена незалежною державою 24.08.1991р.

Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991р. №1934, останні були утворені у грудні 1991р.

Згідно з цим же Законом Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії протии України та відсічїй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з положеннями ст.3 вказаного Закону дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Виходячи з вищевикладених норм діючого законодавства, беручи до уваги, що позивач отримав інвалідність у звязку з захворюванням, що виникло під час проходження військової служби в Збройних Силах СРСР, суд вважає, що на нього не розповсюджуються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в т.ч. щодо права на відшкодування моральної шкоди, оскільки він не був військовослужбовцем Збройних Сил України, які перебувають в підпорядкуванні Міністерства оборони України. Норми вказаного Закону не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних формувань СРСР та були поранені чи отримали захворювання під час проходження такої служби.

Крім того, суд виходить з того, що за нормами ст.1173,1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими або службовими особи при здійсненні своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових осіб.

Як вже зазначалось вище, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, в управлінні та підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Тому, виходячи з вимог ст.1173,1174 ЦК України, обовязок відшкодування шкоди, заподіяної Міністерством оборони України, його посадовими та службовими особами, покладається на державу.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що у данному випадку Міністерство оборони України не може бути визнане особою, яка має нести відповідальність за спричинення позивачу моральної шкоди.

Доводи позивача та його представника про те, що Міністерство оборони України є належним відповідачем у даній справі, суд вважає необґрунтованими і такими, що спростовуються вищевикладеними судом обставинами.

Посилання позивача та його представника на висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 21.10.2014р. у справі № 3-86гс14, також не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини у вказаній справі відрізнялись від обставин даної справи та стосувались обов'язку держави в особі її уповноваженого органу державного управління - Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.56 Конституції України, ст.15,16,23,1167,1173,1174 ЦК України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про Збройні Сили України», ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,154,258,263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Нещеретна