Справа № 303/6234/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/6234/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 лютого 2018 року, повний текст якого складений 16 лютого 2018 року, головуючий суддя Котубей І.І., -

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 02.11.2017 вимоги про стягнення аліментів та майнові вимоги розєднано в окремі провадження. У подальшому ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги щодо прав на нерухоме майно та остаточно мотивувала їх таким.

Сторони 30.09.2003 уклали шлюб, у якому 19.09.2013 народилася донька ОСОБА_3. 18.05.2007 батько відповідача ОСОБА_4 відчужив для проживання подружжя незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 73% по вул. Артема, 36 в м. Мукачеві. Тривалий час подружжя не добудовувало будинок через брак коштів. Однак, згодом мати позивача ОСОБА_5 на прохання позивача ОСОБА_1 продала своє житло, а виручені кошти надала їй для ведення бізнесу та для добудови будинку.

На прохання свого чоловіка (відповідача) позивач ОСОБА_1 для добудови та реконструкції будинку надала останньому в борг 200000,00 грн із наступним набуттям будинку у спільну сумісну власність подружжя, що підтверджується заявою відповідача, посвідченою 14.06.2011 приватним нотаріусом ОСОБА_6 Після цього добудова будинку теж довго не здійснювалася, а у 2017 році між подружжям почалися суперечки та непорозуміння, документи на будинок відповідач позивачу не надав, а позичені кошти відмовився повернути.

Позивач змушений був подати заяву про злочин, а також звернувся до нотаріуса по копію заяви відповідача від 14.06.2011. Нотаріус у відповідь підтвердив факт посвідчення заяви, але її копію не надав, позаяк заява складалася лише в одному примірнику. За місцем проживання подружжя у квартирі АДРЕСА_1 заява відсутня, що підтверджується висновком поліції. Водночас у ході перевірки, що здійснювалася органом поліції, відповідач ОСОБА_2 вже став заперечувати факт отримання ним грошей від позивача, факт подачі ним вищевказаної заяви тощо. Крім того, пояснював, що за час спільного життя дружина ніде не працювала, всі гроші заробляв він, з квартири вона його вигнала, через що він проживає в будинку по вул. Небесної Сотні (колишня вул. Артема), 36 в м. Мукачеві. Щодо відповідача ОСОБА_2 за заявою позивача ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження, що триває.

Посилаючись на ці обставини, на належність набутого у шлюбі майна до спільної сумісної власності подружжя, на можливість віднесення до такого майна й обєктів, що належать одному з подружжя, але вартість яких істотно збільшилася за час спільного проживання подружжя, на належність до спільного майна подружжя обєктів, набутих на підставі договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сімї, та на неможливість позасудовим порядком захистити свої майнові права та права дитини, позивач ОСОБА_1 остаточно сформулювала вимоги, якими просила визнати за нею 1/2 частину права спільної часткової власності на:

земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по вул. Артема, 36 в м. Мукачеві;

незавершене будівництво будинковолодіння в м. Мукачеві, вул. Артема, 36, що побудоване з 18.05.2007, без врахування майна, отриманого відповідачем до 18.05.2007.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09.02.2018 у зміненому позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду як незаконне. На обґрунтування скарги наводить ті самі доводи, якими мотивувався змінений позов. Крім того, посилається на те, що у судовому засіданні 06.10.2017 відповідач заперечував проти проведення експертної оцінки майна, заявив, що не бажає визначення вартості домоволодіння, тому твердження суду в рішенні про ненадання позивачем доказів покращення майна, готовності будівлі, її вартості не в повній мірі відповідає дійсності, бо що відповіді на ці питання могли бути надані після ймовірного проведення експертизи. Позивач ОСОБА_1 просить рішення скасувати та задовольнити збільшені позовні вимоги, а саме: визнати за нею 1/2 частину права спільної сумісної власності на незавершене будівництво будинковолодіння в м. Мукачеві, вул. Артема, 36, що побудоване з 18.05.2007, без врахування майна, отриманого відповідачем до 18.05.2007.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_7, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Відмовляючи в зміненому позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності по суті, з відсутності належних підстав для визнання права власності на нерухоме майно за позивачем. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Із урахуванням положень ст.ст. 12, 13 ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Розгляд цивільної справи по суті у межах заявлених позивачем вимог належить до компетенції суду першої інстанції, на стадії апеляційного розгляду позовні вимоги не можуть бути змінені в бік їх збільшення, доповнення тощо (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 13, 19, ст. 23 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184 ЦПК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; обовязок доказування предявлених вимог лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення предявлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємоповязані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови предявлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали шлюб 30.09.2003 (а.с. 7).

На підставі договору дарування, посвідченого 18.05.2007 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 3732, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 73%, що знаходиться по вул. Артема, 36 в м. Мукачеві Закарпатської області, право власності на домоволодіння за цією адресою зареєстровано за ОСОБА_2 18.05.2007 (а.с. 49-50).

20.11.2007 ОСОБА_2 на підставі рішення Мукачівської міської ради від 11.10.2007 № 432 був виданий Державний акт серії ЯД № 538010 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по вул. Артема, 36 в м. Мукачеві і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер ділянки :01:002:0282 (а.с. 19-20).

Договір дарування від 18.05.2007, реєстрація за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на землю є чинними, даних про оспорювання їх судовим порядком немає. Майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є особистою власністю відповідного із подружжя (ст. 57 ч. 1 п. 2 СК України). Правомірність договору, рішення органу місцевого самоврядування, набуття права власності на майно, в т.ч., на земельну ділянку, реєстрації відповідного права презюмуються, відповідні права підлягають захисту (ст.ст. 11, 15, 16, 316, 321, 325, 328, 373, 386 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 90, 116, 118, 125, 126, 152, 153 ЗК України, ст.ст. 59, 71, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», інші норми законодавства).

На час набуття ОСОБА_2 вищевказаної земельної ділянки у власність, законом були встановлені правила, відповідно до яких земельні ділянки як такі, що перебували в користуванні громадян, так і ті, що не були раніше в користуванні, надавалися їм за рішеннями, зокрема, органів місцевого самоврядування у власність за відповідними заявами в порядку приватизації; земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, належала до його особистої приватної власності, а не до спільної сумісної власності подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду, належність таких ділянок до спільної сумісної власності подружжя закон не передбачав (ст. 81 ч. 1 п.п. «б», «в», ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «а», «в», ч. 4, ст. 118 ЗК України, ст.ст. 57, 61 СК України).

Земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі її тому із земель державної або комунальної власності, у т.ч., приватизації, була віднесена до спільної сумісної власності подружжя лише Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011, що набрав чинності з 09.02.2011 (частина 5 статті 61 СК України). Однак, Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.12.2012, що набрав чинності з 13.06.2012, частину 5 із статті 61 СК України було виключено, натомість Кодекс було доповнено пунктом 5 частини 1 статті 57 положенням про те, що земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, є особистою приватною власністю відповідного з подружжя.

Таким чином, незакінчений будівництвом житловий будинок № 36 по вул. Небесної Сотні (колишня вул. Артема) в м. Мукачеві готовністю 73%, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2, і земельна ділянка площею 0,1000 га за цією адресою, надана ОСОБА_2 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, набуті у приватну власність ОСОБА_2, а не у спільну сумісну власність подружжям ОСОБА_2. При цьому, слід враховувати, що незавершений будівництвом житловий будинок із зареєстрованими правами на нього знаходиться на конкретно визначеній і оформленій документально земельній ділянці, ця будівля і земельна ділянка в розумінні закону та фактично є єдиним цілим (єдиною нерухомою річчю) (ст. 181 ч. 1, ст. 188 ч. 1 ЦК України).

Закон, за наявності для того підстав, передбачає можливість визнання майна, придбаного за договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сімї, майна, яке належало одному з подружжя, але яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, за рішенням суду обєктом спільної сумісної власності подружжя у разі відповідного спору (ст. 61 ч.ч. 1, 3, ст. 62 ч. 1 СК України). Однак, у цьому разі вимагається предявлення відповідної вимоги та її належне доказування відповідно до предмету доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України), зокрема, щодо підстав і умов вчинення певного правочину, характеристик майнового обєкта, покращень обєкта у відповідний період часу, реальної наявності коштів для придбання, покращення, перебудови майна, придбання будівельних матеріалів, визначення часток у майні з урахуванням змін у ньому тощо.

Суд першої інстанції правильно констатував у рішенні, що ОСОБА_1 не предявляла вимогу про визнання відповідного майна спільною сумісною власністю подружжя, тоді як виходячи з правової позиції позивача, характеристик майна на момент набуття ОСОБА_2 прав на нього, дійсних обставин справи така вимога виглядає необхідною. Позивач, розпорядившись своїми цивільними і процесуальними правами на власний розсуд, поставив питання про поділ набутого у шлюбі майна та визнання за ним права власності на таке майно не обумовивши це попереднім визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя, тоді як за обставинами справи вимоги про поділ майна та визнання прав на нього по суті випливають із необхідності такого попереднього визнання і залежать від встановлення відповідного факту. За конструкцією позову невирішеність питання про визнання на певний майновий обєкт (обєкти) права спільної сумісної власності подружжя унеможливлює визнання права власності на цей обєкт за відповідною стороною в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_1 не довела у належний процесуальний спосіб фактів і обставин, які б вказували на дійсне покращення спірного майна (житлового будинку), його добудову, збільшення вартості тощо під час шлюбу, в тому числі, за кошти, що належали позивачу. Посилання на заяву ОСОБА_2 від 14.06.2011 про отримання у борг від дружини ОСОБА_1 200000,00 грн для реконструкції житлового будинку із наступним оформленням його у спільну сумісну власність подружжя, посвідчену 14.06.2011 приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 11, 12), вірно не враховані судом першої інстанції як доказ набуття майна у спільну сумісну власність подружжя.

По-перше, попри визнання нотаріусом факту посвідчення такої заяви та наявність ксерокопії її непідписаного тексту, оригінал такої заяви, що складалася в одному примірнику, відсутній, як відсутня і нотаріально посвідчена копія підписаного тексту, що наразі унеможливлює встановлення дійсного змісту заяви. По-друге, і той зміст заяви, яким оперує позивач, не відображає із належною визначеністю правову природу відповідних правовідносин між подружжям і час їх виникнення, якщо такі мали місце: це позика коштів одним із подружжя іншому, як про це вказано в тексті (однак, відсутні істотні умови договору позики), чи це внесок одного з подружжя у реконструкцію будинку під умовою набуття його у спільну сумісну власність, час отримання коштів ОСОБА_2, якщо це мало місце, у заяві не зазначений. По-третє, твердження про те, що 20000,00 дол. США були виручені внаслідок продажу квартири матірю позивача ОСОБА_9 і саме вони були передані ОСОБА_2 не мають підтвердження доказами: за чинним договором від 12.06.2007 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, де від імені продавця ОСОБА_9 діяла ОСОБА_1, продаж було вчинено за 7000,00 грн, тобто, за незрівнянно меншу аніж 20000,00 дол. США суму і за чотири роки до моменту складання заяви ОСОБА_2, що не узгоджується із доводами позивача щодо походження і обсягу коштів, періоду виконання ремонтних робіт і т.ін. Усні твердження щодо наведених вище обставин, які повинні підтверджуватися документально, письмовими доказами, до уваги взяті бути не можуть. Суд дійшов вірного висновку і про те, що безвідносно до надання таких коштів відповідачу чи відсутності такого факту для правового статусу спірного майна як приватної власності відповідача це значення не має.

ОСОБА_1 не мала перешкод для доведення своєї правової позиції в справі, для заявлення клопотань, спрямованих на встановлення обставин, що підлягають доказуванню, зокрема, щодо покращень майна у контексті визнання права на частку в ньому. Позивач користувався у справі правовою допомогою. Твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідач ОСОБА_2 заперечував у судовому засіданні 06.10.2017 проти проведення експертної оцінки майна цілком безпідставне, оскільки в даній справі, яка виникла після постановлення судом 02.11.2017 ухвали про розєднання позовних вимог, таке засідання не проводилося. У судових засіданнях, що у даній справі відбулися, позивач не заявляв відповідного клопотання, не робив цього і під час апеляційного розгляду справи.

Далі. Первісно заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 просила визнати за нею 1/2 частину право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по вул. Артема, 36 в м. Мукачеві (а.с. 4-6). Заявою від 12.10.2017 ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги і просила визнати за нею 1/2 частину право спільної часткової власності на незавершене будівництво будинковолодіння в м. Мукачеві, вул. Артема, 36, що побудоване з 18.05.2007, без врахування майна, отриманого відповідачем до 18.05.2007, при цьому, у тексті заяви вказала, що «просила і просить визнати за нею 1/2 частину спільно нажитого майна подружжя на земельну ділянку» (а.с. 41-42). Отже, остаточно ОСОБА_1 сформулювала вимоги, якими просила визнати за нею 1/2 частину права спільної часткової власності на:

земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по вул. Артема, 36 в м. Мукачеві;

незавершене будівництво будинковолодіння в м. Мукачеві, вул. Артема, 36, що побудоване з 18.05.2007, без врахування майна, отриманого відповідачем до 18.05.2007.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила після скасування рішення суду задовольнити такі її вимоги: визнати за нею 1/2 частину права спільної сумісної власності на незавершене будівництво будинковолодіння в м. Мукачеві, вул. Артема, 36, що побудоване з 18.05.2007, без врахування майна, отриманого відповідачем до 18.05.2007.

Наведене позивачем формулювання змінених вимог, визначення в обраний ним спосіб предмету та меж позову є некоректним, неправильним. У суді першої інстанції позивач просив визнати за ним право на частку у спільній частковій власності на нерухоме майно, в апеляційному суді на частку у праві спільної сумісної власності, тобто, поставив вимогу, яка не була предметом розгляду в суді першої інстанції. У справі йшлося про незавершений будівництвом житловий будинок, проте, вимоги ставилися про визнання права власності на незавершене будинковолодіння, тоді як таке не є тотожним поняттю «будинок», позаяк включає в себе житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці, тому про недобудову власне «будинковолодіння», «домоволодіння» не йдеться. Формулювання вимоги про визнання права власності на незавершене будинковолодіння, «що побудоване з 18.05.2007, без врахування майна, отриманого відповідачем до 18.05.2007» є незрозумілим і пояснити що саме мала сторона на увазі, на яку частку в майні і в якому саме вона претендує та що в цьому разі є предметом позову представник позивача в апеляційному суді належним чином не зміг.

За таких умов суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення зміненого позову відповідно до сформульованих остаточно позивачем вимог. Рішення про відмову в позові є правильним по суті, задоволення сформульованих позивачем на власний розсуд у наведений вище спосіб вимог не може мати наслідком належний результат відповідно до закону безвідносно до способу доказування вимог. Доводи апеляції цього не спростовують.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 13 червня 2018 року.

Судді