Провадження № 2/317/723/2018
Справа № 317/980/18

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.02.2015 р. у розмірі 5223,14 грн. та судових витрат.

Вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.02.2015 р. ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. 14.01.2016 р. позичальник ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1. Станом на дату смерті ОСОБА_2 мав заборгованість за кредитним договором б/н від 04.02.2015 р. у сумі 5223,14 грн., яка складається з наступного: 2493,90 грн. заборгованість за кредитом; 2729,24 грн. заборгованість за відсотками. Дану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача як спадкоємця позичальника.

Представником відповідача ОСОБА_1, адвокатом ОСОБА_3, поданий відзив на позові від 07.05.2018 р. За змістом відзиву відповідач позов не визнає, оскільки позивач у позові не зазначає до якої черги спадкоємців за законом відноситься відповідач та чим це підтверджується. Відповідач не є спадкоємцем померлого ОСОБА_2, оскільки не належить до переліку осіб, які можуть бути спадкоємцями за законом, а сам лише факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із ОСОБА_2 не є підставою для визнання її спадкоємцем ОСОБА_2 Також представник відповідача вказує, що позивач звернувся до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців із пропуском строку, встановленого законом.

У відповіді на відзив ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що на виконання ч. 2 ст. 1281 ЦК України позивачем 06.12.2016 р. була направлена претензія кредитора до Запорізької районної державної нотаріальної контори. 06.01.2017 р. позивачем отримано відповідь Запорізької районної державної нотаріальної контори про те, що спадкоємці ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались, спадкова справа після його смерті була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином, відповідач прийняв спадщину, до якої входять, у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника. 08.02.2017 р. ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, але ніяких дій не було виконано. ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що не пропустило строк предявлення кредиторських вимог. Відповідач не повідомила банк про смерть позичальника. Про смерть ОСОБА_2 банку стало відомо у 2016 році. Предявлення позову до спадкоємця є фактичним предявленням кредиторських вимог.

Оскільки строк дії банківської картки позичальника до 03.2018 р., то і строк предявлення вимоги позичальника починається саме з 31.03.2018 р.

Представник позивача у судове засідання не зявився, разом з позовом надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання 22.05.2018 р. зявились відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, які заперечували проти задоволення позову у повному обсязі з мотивів, що викладені у відзиві на позов.

Також відповідач ОСОБА_1 зазначила, що з 2008 року вона фактично мешкає у м. Запоріжжі по вул. Гудименко. ОСОБА_2 не є її родичем, з заявою про прийняття спадщини вона не зверталась, жодних майнових прав не набула.

У подальшому відповідач та представник відповідача участі у розгляді справи не брали. 03.07.2018 р. на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про подальший розгляд справи на її відсутності та відсутності її представника.

Вислухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору № б/н від 04.02.2015 р. ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затв. наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 р. та Тарифами банку, складають між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією iз сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 1.1.2.3 Правил користування платіжною карткою.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

ОСОБА_2 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, він зобовязання за вказаним договором не виконав.

У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на станом на дату смерті банком нараховано заборгованість у розмірі 5223,14 грн., яка складається з наступного: 2493,90 грн. заборгованість за кредитом; 2729,24 грн. заборгованість за відсотками.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За змістом свідоцтва про смерть від 15.01.2016 р., ОСОБА_2 помер 14.01.2016 р.

З 2003 року та до дня смерті ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_1 також була зареєстрована за вищевказаною адресою з 2004 року.

З копії спадкової справи вбачається, що заповіту ОСОБА_2 не залишив.

Із заявою про прийняття спадщини за законом чи із заявою про відмову від спадщини жодна особа не зверталась, а спадкова справа заведена на підставі претензії кредитора ПАТ КБ «Приватбанк».

За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відомостей про наявність у ОСОБА_2 майна та майнових прав на час смерті матеріали справи не містять.

Статтею 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обовязок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обовязок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обовязок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Згідно статті 1281 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Отже, законодавець ставить в залежність обовязок спадкоємців боржника щодо сплати боргу за померлого від розміру одержаного ними у спадщину майна після померлого.

У позові ПАТ КБ «Приватбанк» не зазначає до якої саме черги, на його думку, належить відповідач ОСОБА_1, водночас мотивує позов лише спільним проживання спадкоємця та спадкодавця.

За змістом ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення факту спільного проживання відповідача із ОСОБА_2 однією сімєю позивачем не надано.

Спільність реєстрації місць проживання відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є беззаперечним доказом їх постійного проживання однією сімєю та саме по собі не може свідчити про прийняття відповідачем спадщини після смерті ОСОБА_2

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із наведеного, відсутність доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживала саме однією сімєю із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вказує на недоведеність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ідентифікаційний код юридичної особи в ) до ОСОБА_1 (70420, Запорізька область, Запорізький район, с. Долинське, вул. Садова, буд. 11, ІПН НОМЕР_1) про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя Д.І. Сакоян