Справа № 344/4061/15-ц
Провадження № 22-ц/779/686/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2018 року в складі судді Татарінової О.А., ухвалене в м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 30 березня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури міста Івано-Франківська, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в липні 1995 року щодо нього було скоєно злочин (шахрайство), під час якого фізична особа шляхом обману та зловживання довірою заволодів всім фактичним майном, належним йому та його дружині в сумі 35 000,00 доларів США. 29 серпня 1996 року за його заявою було порушено кримінальну справу. 26 вересня 1996 року його було визнано потерпілим від злочину і цивільним позивачем щодо відшкодування зазначеної матеріальної шкоди. Слідство проводилося неефективно. Органи слідства і прокуратури фактично не вживали жодних заходів щодо забезпечення цивільних позовів та конфіскації майна.

24 листопада 1997 року вироком Івано-Франківського обласного суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів та засуджено до 8 років позбавлення волі, конфіскації майна та задоволено цивільні позови в кримінальній справі. Постановлено стягнути на його користь суму в гривнях, еквівалентну на той час 35 000,00 доларів США та 3 000 гривень компенсації моральної шкоди.

Ані судами, ані органами прокуратури не було вжито жодних заходів для організації подальшого розшуку привласнених коштів шляхом чергового кримінального розслідування, чи шляхом належного здійснення конфіскаційної процедури на виконання Конвенції Ради Європи «Про відмивання, пошук, арешт та конфіскацію доходів, одержаних злочинним шляхом».

14 травня 2001 року у зв'язку з завершенням відбування покарання в частині позбавлення волі ОСОБА_2 повернувся до м. Івано-Франківськ і ніякого відшкодування збитків ним не відбулось.

Зазначає, що станом на 01 вересня 2005 року існували рішення, які ігнорувалися прокуратурою області, а саме вирок Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року, рішення Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2002 року, постанова Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року.

Обов'язки прокуратури щодо виконання цих рішень сформульовані однією фразою - не встановлено, де знаходяться значні грошові суми, здобуті ОСОБА_2 злочинним шляхом. Жодних ознак початку виконання рішень судів не було. Умисною бездіяльністю прокуратури створено загрозу його майну, а саме - неможливість в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків.

В подальшому у 2005 році та 2007 році він звертався до суду з позовом про стягнення заподіяної незаконними діями прокуратури м. Івано-Франківська моральної шкоди та зобов'язання усунути загрозу майну, а також про визнання фактів протиправного поширення недостовірної інформації, впливу на суд, невиконання судового рішення та вчинення спроби його перегляду на підставах та в порядку, не передбачених законом, зловживання правами, ненадання інформації, стягнення відшкодування заподіяної цим моральної шкоди та зобов'язання вчинити належні дії.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та зобов'язано прокуратуру м. Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року. Дана постанова залишена без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року та Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2014 року.

09 січня 2015 року позивач направив прокурору м. Івано-Франківська письмову вимогу негайно надати інформацію про виконання прокуратурою міста постанови суду першої інстанції від 22 грудня 2008 року та надати належно завірені копії всіх процесуальних рішень, надати всю супутню інформацію з копіями процесуальних документів. 06 лютого 2015 року заступником прокурора міста йому була надана відповідь про відсутність виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови в справі №2а-18/2008р.

Злісне впродовж 10 років невиконання судових рішень, ухвалених на його користь та скоєння численних обманних заходів та зловживань для приховування бездіяльності означають, що в прокуратури м. Івано-Франківська, незважаючи на зміни виконавців, існує прямий умисел та безпосередня заінтересованість на скоєння, розвиток та приховування цих діянь, що мають ознаки корупційних. Неодноразово звертаючись до органів, які повинні були вести належне розслідування за заявою позивача, і які в подальшому стали відповідальними за виконання судових рішень, він не мав засобів переконати їх в тому, що судові рішення, а особливо ухвалені в порядку кримінального судочинства, слід виконувати повністю, своєчасно і належним чином, навіть якщо для такого виконання слід виправляти недоліки попередніх стадій судової процедури. Діяння прокуратури не дають підстав вважати, що вищевказані судові рішення, ухвалені для здійснення відшкодування заподіяних збитків згідно вироку обласного суду від 24 листопада 1997 року будуть коли-небудь виконані взагалі. Прокуратурою м. Івано-Франківська створена та не усунена загроза майну позивача - ані добровільно, на виконання власних статутних обов'язків та завдань прокуратури, ані на виконання численних судових рішень.

Посилаючись на те, що йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою прокуратури щодо нього та в процесі розгляду справи, змінивши предмет позову та збільшивши позовні вимоги, просив стягнути з Держави України в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України - 50 000 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної відповідачем прокуратурою м. Івано-Франківська, злісним невиконанням судових рішень, ухвалених на його користь, чим створено та не усунено загрозу його майну (остаточного позбавлення майна), стягнути з Держави України в особі відповідного державного казначейства - Державної казначейської служби України - 25 000 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної відповідачем прокуратурою Івано-Франківської області, шляхом злісного невиконання статутних обов'язків прокуратури, сформульованих в пунктах 3, 4 ч. 1 ст. 6, ст.ст. 25, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», статтей 4, 94 КПК редакції 1960 р., а саме злісної бездіяльності щодо захисту в межах своєї компетенції права позивача на безперешкодний судовий захист та його прав, що випливають зі змісту такого захисту (на засадах рівності перед законом та незалежно від будь-яких ознак) та застосування за змістом ухвалених на його користь та невиконаних судових рішень заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, для поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення, стягнути з Держави України в особі відповідного державного казначейства - Державної казначейської служби України - 10 000 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної відповідачем прокуратурою Івано-Франківської області та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної прокуратурою м. Івано-Франківська подальшим, після злісного невиконання судових рішень, продовженням психотравмуючої поведінки у спосіб приховування та знищення доказів вказаного невиконання судових рішень і намаганням цим діянням перешкодити отриманню позивачем судового захисту та викликати стійку недовіру до судових та прокурорських органів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2015 року залучено до участі в якості співвідповідача прокуратуру Івано-Франківської області.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2016 року замінено у справі співвідповідача прокуратуру м. Івано-Франківська на відповідача прокуратуру Івано-Франківської області.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно, за клопотанням представника прокуратури м. Івано-Франківська залучив до участі у справі як відповідача прокуратуру Івано-Франківської області.

Крім того, суд, безпідставно відмовив у задоволенні клопотанні про відвід складу суду.

Зазначає, що встановлення судом фактичних обставин щодо другої та третьої позовної вимоги, їх оцінка та будь-яке вирішення в оскаржуваному рішенні відсутнє попри надані пояснення.

Вказує, що всупереч частині четвертій статі 265 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення не зазначено фактичні обставини встановлені судом стосовно кожної позовної вимоги та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, докази відхилені судом та мотиви їх відхилення, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування, норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував та мотиви їх незастосування.

Зазначає, що він звертаючись із позовом посилався на рішення Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, однак суд першої інстанції їх не застосував.

Також, суд не обґрунтував чи були здійснені стороною відповідача всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання його прав при виконанні рішень судів за весь охоплюваний період від грудня 2002 року дотепер та надходженні його звернень. Не було надано пояснень, зокрема, щодо такої можливості, як поновлення його прав без порушення кримінальної справи/провадження.

Вказує, що на момент запровадження ЄРДР - до і після 01 січня 2012 року ніякої кримінальної справи, порушеної на виконання рішень судів не існувало, жодної перевірки із застосуванням оперативно-розшукових заходів, ініційованої прокуратурою міста, як органом слідства з цією ж метою не проводилось, а після запровадження цього реєстру - ніяких кримінальних проваджень відкрито не було.

Вважає, що повністю доведена вина прокуратури міста Івано-Франківська щодо злісного невиконання судових рішень, ухвалених на його користь чим створено та не усунено загрозу його майну (остаточного позбавлення його майна), а тому цим визначається і доведено заподіяння йому моральної шкоди.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про «неналежне виконання судових рішень» є невірним, оскільки початку виконання таких рішень судів не було.

Крім того, вина прокуратури в невиконанні судових рішень від 04 грудня 2002 року у справі №2-6758/2002 та від 13 жовтня 2004 року по справі №5-12/2004 були встановлені судовими рішеннями в адміністративній справі №2а-18/2008 року і, відповідно, на неї покладено обов'язок вжити вичерпних заходів щодо їх належного виконання.

Крім того, предметом доказування в цьому позові було невиконання судових рішень, це встановлюється відповідними фактичними даними, які містяться у доказах - будь-яких даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, якими зокрема є письмові докази, серед яких листування службового або особистого характеру, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Вказує, що прокуратурою Івано-Франківської області, попри його вимоги не було надано жодного доказу чи пояснення стосовно того чи було порушено кримінальне провадження за фактом подій в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року з первинною кваліфікацією, зокрема, за статтями 341, 342, ч. 2 ст. 357 КК України, в разі порушення - чи було це провадження доведено до суду і чи встановлені судовим вироком, що набрав законної сили, відповідні факти, що хоч якісь події в цей час відбувалися, що вони відбувалися безпосередньо в приміщенні прокуратури Івано-Франківської області, а не біля неї чи під або над нею тощо, хто приймав участь в цих подіях, якщо вони і були - яка шкода спричинена безпосередньо прокуратурі області, якщо зникли якісь матеріали - не надано копії своєчасно, впродовж лютого 2014 року, складеного акта з конкретним переліченням за номенклатурними номерами втрачених матеріалів, що конкретно зникло, чи слід це поновлювати (наприклад кримінальні провадження), а в разі неминучої відсутності такого кримінального провадження - будь-які інші офіційні письмові підтвердження та докази, що такі події відбувалися, і що вони стосувалися саме безкарного і безнаслідкового знищення невстановленими особами, а не прокурорами будь-яких матеріалів проваджень прокуратури області та ще й докази того, що прокуратура області не мала практичної і юридичної необхідності відновлення цих знищених матеріалів.

Зазначає, що висновки щодо другої та третьої позовних вимог та їх вирішення в оскаржуваному рішенні суду відсутні, тобто судовий розгляд здійснено неповно.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що моральна шкода полягає в надмірно тривалих душевних стражданнях та моральних переживаннях, яких він зазнав в зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, а саме невиконання очікуваних дій, які передбачувані як безумовні по службі та тривалого приховування бездіяльності.

Крім того, суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що вина відповідача доведена рішеннями в справі №2а-18/2008.

У зв'язку з наведеним просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п. 8 розд. XII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В засіданні апеляційного суду представник прокуратури Івано-Франківської області - Гринишин Л.М. апеляційну скаргу заперечила, посилаючись на її безпідставність.

Апелянт ОСОБА_1 та представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду належним чином були повідомлені, враховуючи належне їх повідомлення про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б вказували на заподіяння моральної шкоди та не доведено як самого факту завдання йому моральної шкоди, так і протиправності відповідних дій відповідача, причинного зв'язку між зазначеними фактами та відповідними негативними наслідками, які настали.

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що вироком Івано-Франківського обласного суду у справі № К-2-62 від 24 листопада 1997 року ОСОБА_2 визнано винним за ст.ст. 143 ч. 2, 80 ч. 2 КК України та засуджено до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві індивідуальної власності. Також стягнуто в користь, зокрема, ОСОБА_1 65 625 грн та моральної шкоди 3 000 грн (а.с.10-12 т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2002 року по справі № 2-6758/2002 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії прокурора м. Івано-Франківська щодо неприйняття рішення відповідно до ст. 97 КПК України за заявою ОСОБА_1 про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року в строки, вказані у даній статті, зобов'язано прокурора м. Івано-Франківська вручити ОСОБА_1 копію постанови, винесеної по результатах розгляду заяви ОСОБА_1 про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року (а.с.13 т.1).

Постановою Івано-Франківського міського суду по справі № 5-12 2004 р. від 13 жовтня 2004 року скаргу ОСОБА_1 на постанову помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_6 за ст.ст. 209, 388 КК України за відсутністю в її діях складу злочинів задоволено, скасовано постанову помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_6 за ст.ст. 209, 388 КК України за відсутністю в її діях складу злочинів та повернуто матеріали прокурору м. Івано-Франківська для проведення додаткової перевірки (а.с.14 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року апеляційну скаргу прокурора м. Івано-Франківська залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року про скасування постанови помічника прокурора м. Івано-Франківська щодо ОСОБА_6 без зміни (а.с.15 т.1).

Постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року по справі № 2а-18/2008 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та зобов'язано прокуратуру м. Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року (а.с.16-18 т.1).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року у справі № 2а-18/08 без змін (а.с.19-21 т.1).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року залишено без змін (а.с.22-24 т.1).

09 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора м. Івано-Франківська із заявою негайно надати інформацію про виконання прокуратурою м. Івано-Франківська постанови Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року у справі №2а-18/2008 та надати належно завірені копії всіх процесуальних рішень (а.с.25 т.1).

Листом від 06 лютого 2015 року № 26-15 прокуратурою м. Івано-Франківська ОСОБА_1 роз'яснено, що у відповідності до КАС України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено видається виконавчий лист, та повідомлено, що до прокуратури міста інформації з приводу відкриття виконавчого провадження у вказаній справі не надходило. Крім цього зазначено, що при ознайомленні з матеріалами судової справи встановлено, що ОСОБА_1 не подавалась заява про видачу виконавчого листа та згідно з інформацією відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області станом на 06 лютого 2015 року виконавчий лист № 2а-18/2008 від 22 грудня 2008 року на виконання у відділ не надходив (а.с.26-27 т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2015 року витребувано в прокуратури м. Івано-Франківська інформацію чи вчинялись дії прокуратурою Івано-Франківської області щодо вказівок на участь прокуратури м. Івано-Франківська у судових справах №2а-18/2008 та №5-12/2004 року, що були у провадженні Івано-Франківського міського суду.

30 квітня 2015 року прокуратурою м. Івано-Франківська надано відповідь, в якій зазначено про те, що інформація про зобов'язання прокуратурою області прокуратури м. Івано-Франківська на участь у судових справах 2004 та 2008 років відсутня через списання та знищення книг обліку вхідної кореспонденції за 2005-2009 роки відповідно до Акту виділення та знищення справ (документів, що не підлягають зберіганню) (а.с.45 т.1).

27 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Івано-Франківської області з інформаційним запитом про надання інформації щодо вжиття прокуратурою Івано-Франківської області заходів до виконання прокуратурою м. Івано-Франківська постанови Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року по справі № 2а-18/2008 та з приводу бездіяльності прокуратури м. Івано-Франківська в частині виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року по справі № 5-12/2004 та ухвали апеляційного суду від 04 квітня 2005 року (а.с.71 т.1).

Листом від 02 квітня 2015 року прокуратурою Івано-Франківської області ОСОБА_1 надано відповідь про те, що під час подій в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року в приміщенні прокуратури Івано-Франківської області було знищено ряд кримінальних справ та проваджень, матеріалів перевірок, звернень, завдань і доручень, номенклатурних справ та інших документів (згідно акту інвентаризації, затвердженого прокурором області від 12 березня 2014 року). У зв'язку із цим, надати повну інформацію по суті запиту з долученням відповідних документів не представляється можливим, через відсутність вихідних даних. Разом з тим, з травня 2005 року по теперішній час до дисциплінарної відповідальності притягнуто 6 працівників прокуратури міста Івано-Франківська. Вивченням змістів наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності даних працівників, фактів притягнення за злісне невиконання постанови Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року по справі №2а-18/2008 не встановлено. Випадки вжиття прокуратурою заходів щодо притягнення до відповідальності працівників, винних за невиконання постанови суду в порядку ст. 382 КК України відсутні.

Листом від 05 червня 2015 року на заяву ОСОБА_1 щодо ознайомлення з наглядовим провадженням № 361с-98, відмовним матеріалом № 361-98 та наглядовим провадженням представника прокуратури міста у справі № 2а-18/2008 прокуратура м. Івано-Франківська роз'яснила ОСОБА_1, що відповідно до актів про вилучення для знищення справ (документів) що не підлягають зберіганню, відмовні матеріали прокуратури м. Івано-Франківська за період з 1999-2009 років знищені. Аналогічно знищені і позовні матеріали до цивільних судів за період з 2007-2008 років. (а.с.120 т.1).

Листом від 09 червня 2015 року на запит ОСОБА_1 на публічну інформацію, прокуратура Івано-Франківської області повідомила про неможливість надання інформації по суті запиту, та роз'яснено окремі положення законодавства про доступ до публічної інформації (а.с.149-150 т.1)

Листом від 15 червня 2015 року на заяву ОСОБА_1 з приводу ознайомлення з матеріалами наглядових проваджень та інших питань, прокуратура Івано-Франківської області надала заявнику інформацію з приводу відсутності вказаних у заяві наглядових проваджень, а також роз'яснено окремі положення законодавства про доступ до публічної інформації (а.с.125-126 т. 1).

Листом від 25 червня 2015 року на звернення ОСОБА_1 щодо порушення Закону України «Про звернення громадян» в частині повноти та об'єктивності розгляду звернення від 29 травня 2015 року, прокуратура м. Івано-Франківська повідомила про безпідставність звернення ОСОБА_1 та роз'яснила окремі положення законодавства про звернення громадян (а.с.123-124 т. 1).

Листом від 10 листопада 2015 року на звернення ОСОБА_1 з приводу невжиття органами прокуратури достатніх заходів для виконання вироку Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 1997 року в частині відшкодування ОСОБА_2 збитків, заподіяних злочином та з інших питань, прокуратурою Івано-Франківської області надано інформацію про те, що органи прокуратури області не були учасниками виконавчого провадження, а також роз'яснено окремі положення законодавства про виконавче провадження. Щодо стягнення з ОСОБА_2 збитків, заподіяних злочином на користь ОСОБА_1, повідомлено про неможливість надання іншої запитуваної інформації у зв'язку з подіями в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року, під час яких в приміщенні прокуратури Івано-Франківської області було знищено ряд кримінальних справ та проваджень, матеріалів перевірок, звернень, завдань і доручень, номенклатурних справ, журналів обліку та інших документів. Щодо неналежного виконання виконавчого листа щодо конфіскації майна за вироком суду від 24 листопада 1997 року повідомлено, що після набрання вироком законної сили, його скеровано в Калуський міський суд для виконання. 24 квітня 1998 року даний виконавчий лист повернуто Івано-Франківському обласному суду без виконання у зв'язку з відсутністю майна (а.с.237-238 т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2016 року витребувано від прокуратури Івано-Франківської області копії процесуального звернення представника цієї прокуратури до суду з повідомленням про існування судових рішень по справі № 5-12/2004 та про наслідки їх виконання прокуратурою міста, які можуть міститись в наглядовому провадженні щодо вступу прокуратури області в справу за №2а-2а/2009.

На виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2016 року прокуратурою Івано-Франківської області листом від 06 квітня 2016 року повідомлено про неможливість надання витребуваної інформації, оскільки матеріали справ за номерами № 2а-2а/2009 та № 5-12/2004 в приміщенні прокуратури області відсутні (а.с.33 т.2).

На вимогу Івано-Франківського міського суду щодо надання відомостей про наявність звернень прокуратури м. Івано-Франківська чи прокуратури Івано-Франківської області з повідомленням про існування судових рішень по справах № 5-12/2004 та № 2а-18/2008 та наслідки їх виконання прокуратурою м. Івано-Франківська Львівський апеляційний адміністративний суд листом від 05 квітня 2016 року проінформував про те, що зазначені звернення в матеріалах справи № 0907/2-а-3/2011 відсутні (а.с.36 т.2).

Листом від 25 березня 2016 року на звернення ОСОБА_1 про надання інформації щодо здійснення прокуратурою м. Івано-Франківська оперативно-розшукових заходів (негласних слідчих (розшукових) дій стосовно ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за період з 01 січня 2009 по даний час, Івано-Франківська місцева прокуратура повідомила про те, що відомості до ЄРДР відносно вказаних осіб не вносились, а тому підстави та повноваження щодо проведення стосовно вказаних осіб негласних слідчих (розшукових) дій відсутні (а.с.98 т. 2).

На запити ОСОБА_1 про надання інформації щодо здійснення прокуратурою м. Івано-Франківська оперативно-розшукових заходів (негласних слідчих дій) відносно ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Івано-Франківська місцева прокуратура та прокуратура Івано-Франківської області листами від 05 квітня 2016 року, 26 квітня 2016 року інформувала заявника про неможливість повідомити будь-яку інформацію про проведені оперативно-розшукові заходи (негласні слідчі дії) стосовно даних громадян за вказаний період (а.с.108-109, 112 т.2).

На виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року прокуратура Івано-Франківської області надала інформацію про те, що у провадженні СВ прокуратури Івано-Франківської області на даний час немає кримінальних проваджень стосовно громадян ОСОБА_2, ОСОБА_6 або ОСОБА_7, в яких могли проводитись негласні слідчі (розшукові) дії і які досі потребували б прийняття рішення в порядку кримінального судочинства, у тому числі раніше розглянутих судами або зупинених. Закриті кримінальні провадження, у тому числі щодо вказаних вище осіб, у слідчому відділі не перебувають. За період з 01 січня 2009 року по 01 січня 2012 року негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальних справах не проводились, оскільки не були передбачені чинним на той час кримінально-процесуальним законодавством, тому у вказаний період такого провадження не було і не могло бути (а.с.145 т. 2).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу прокуратури.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись з позовом до суду за захистом своїх прав ОСОБА_1 посилався на ст.ст. 1163, 1164, 1165, 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 1163 ЦК України фізична особа, життю, здоров'ю або майну якої загрожує небезпека, а також юридична особа, майну якої загрожує небезпека, мають право вимагати її усунення від того, хто її створює.

Зобов'язання, передбачене даною статтею, спрямоване на виконання превентивної (попереджувальної) функції - запобігання завдання шкоди життю, здоров'ю майну фізичної особи або майну юридичної особи. Змістом зобов'язання, визначеного у даній статті, є право кредитора вимагати усунення небезпеки та обов'язок боржника припинити дії або бездіяльність, які викликали небезпеку.

Статтею 1164 ЦК України передбачено, що у разі неусунення загрози життю, здоров'ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заінтересована особа має право вимагати: 1) вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози; 2) відшкодування завданої шкоди; 3) заборони діяльності, яка створює загрозу.

Цією статтею, закон визначає ряд прав, які набуває особа в разі незадоволення її вимоги усунути загрозу життю, здоров'ю або майну.

Згідно ст. 1165 ЦК України шкода, завдана внаслідок неусунення загрози життю, здоров'ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи, відшкодовується відповідно до цього Кодексу.

Даною статтею передбачено спеціальний вид зобов'язань, які виникають внаслідок створення загрози життю, здоров'ю, майну фізичної або юридичної особи - зобов'язання відшкодування шкоди, завданої внаслідок неусунення такої шкоди. Зазначена норма Цивільного кодексу не містить спеціальних правил, тому відшкодування шкоди має проводитися відповідно до норм глави 82 ЦК України «Відшкодування шкоди».

Цивільно-правова відповідальність за виникнення шкоди в результаті неусунення загрози, створеної життю, здоров'ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи, - це покладання на особу, що винна у створенні загрози і не усунула її, негативних майнових наслідків такої поведінки, яке супроводжується осудом правопорушника і має на меті захист інтересів потерпілої особи.

Суд звертає увагу, що за змістом статтей 1163, 1164, 1165 ЦК України регулюються правовідносини щодо виникнення недоговірних зобов'язань між особою, інтересам якої загрожує небезпека, і особою, котра таку небезпеку створює. Підставами виникнення таких зобов'язань є вчинення боржником дій, якими створюється загроза життю, здоров'ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, для покладення обов'язку компенсації шкоди, необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, позивач обґрунтовує її злісним, впродовж 10 років, невиконанням прокуратурою міста та області судових рішень,ухвалених на його користь,скоєння численних обманних заходів та зловживань для приховування бездіяльності, чим створено та не усунено загрозу його майну, злісним невиконанням прокуратурою області статутних обов»язків прокуратури сформульованих в п.п.3,4,ч.1 ст.6,т.ст.25,36 ЗУ « Про прокуратру», ст.ст.4,94 КПК України в редакції 1960 року, а саме злісної бездіяльності щодо захисту в межах своєї компетенції права позивача на безперешкодний судовий захист та застосування за змістом ухвалених на його користь та невиконаних судових рішень заходів щодо усунення порушень закону,від кого б вони не виходили.

Згідно ст.23 ЦКУ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте за змістом наведеної ст.1167 ЦКУ підставою для стягнення моральної шкоди є встановлення факту спричинення такої шкоди, її спричинення неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, встановлення особи, яка її завдала та наявності її вини.

В спірному випадку, на підтвердження факту спричинення моральної шкоди неправомірними діями та бездіяльністю органів прокуратури, позивач не представив належних та допустимих доказів, які підтверджують встановлення наявності таких дій чи бездіяльності та наявності вини. Доводи позивача зводяться до ствердження існування сукупності обставин, які на його думку, доводять таку неправомірність. Зокрема позивач вказує на суть порушеного права, - допущену відповідачем тривалу умисну бездіяльність щодо невиконання ряду судових рішень,що створило загрозу його майну.

Однак, без вставлення таких обставин, як складу правопорушення чи визнання їх такими у судовому порядку, вони є тільки припущеннями, на яких не може ґрунтуватися рішення суду.

Не представлено і доказів спричинення самої шкоди, суті втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих незаконними діями або бездіяльністю та доказів їх настання, негативні наслідки у зв»язку з цим.

Як зазначає апелянт у скарзі, вина відповідачів доведена рішенням у справі № 2а-18/2008 про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності прокуратури, яке набрало законної сили. Однак позивач не представив доказів, які підтверджують факт: встановленої неправомірної бездіяльності, і як наслідок, - спричинення моральної шкоди таким неправомірним невиконанням рішення суду.

У зв'язку із наведеним, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2018 року.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський