Справа № 2-2472/05
УХВАЛА

06 червня 2018 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретарі Негоді В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавців Новоодеського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, заінтересовані особа: стягувач ОСОБА_2, про визнання незаконними дій та постанов державних виконавців Занєвської А.А. та Чернової І.М. та про скасування винесених ними постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цією скаргою, в якій просить: поновити строк на оскарження дій, рішень державного виконавця Заводського ВДВС ОСОБА_3 та державного виконавця Новоодеської РВ ДВС ОСОБА_4; визнати виконавчий лист № 2-24/2005, виданий Ровеньківським міським судом Луганської області 01 березня 2006 року; визнати незаконними дії та постанови державних виконавців Занєвської А.А. та Чернової І.М.

Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказав, що 10 лютого 2018 року він дізнався про винесення державним виконавцем Черновою І.М. постанови від 06.02.2018 про арешт його майна в рамках виконання виконавчого листа, виданого 01 березня 2006 року Ровеньківським міським судом Луганської області на підставі рішення апеляційного суду Луганської області від 18 січня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини, що утримає дочку інваліда І групи. Лише 13 лютого 2018 року він ознайомився з матеріалами виконавчого провадження і вимушений був подати скаргу на дії державних вказаних державних виконавців, які продовжили виконання зазначеного судового рішення всупереч діючого законодавства, зазначаючи, що у нього закінчився обовязок щодо утримання колишньої дружини з досягненням дитиною повноліття.

До початку судового засідання від державного виконавця Ноодеського РВДВС ОСОБА_4 надійшло заперечення проти скарги ОСОБА_1, в якій державний виконавець посилається на законність здійснення виконавчого провадження, відкритого на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 постановою державного виконавця Заводського ВДВС від 22.01.2018, просила розглядати справу за її відсутності.

Від ОСОБА_2 надійшло заява, в якій вона також просила розглядати справу за скаргою ОСОБА_1 без неї, просила скаргу останнього залишити без задоволення за необґрунтованістю.

Державний виконавець Заводського ВДВС ОСОБА_3 до суду не зявилась, хоча про час і місце розгляду скарги сповіщувалась належним чином, тому суд вважав можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи за скаргою, суд вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до практики ЄСПЛ, виконання судового рішення розглядається як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( див. п. 38 Рішення у справі Справа «Деркач та Палек проти України»).

Судом встановлено, що 18 січня 2006 року рішенням апеляційного суду Луганської області від 18 січня 2006 року було змінене рішення Ровеньківського міського суду Луганської області від 18 серпня 2005 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини. Стягнуто на користь ОСОБА_5 аліменти на її утримання, що утримує дитину-інваліда, в розмірі 1/8 частки заробітку (доходу), починаючи з 01 липня 2005 року.

На підставі цього судового рішення Ровеньківським міським судом Луганської області 01 березня 2006 року було видано виконавчий лист № 2-2472 (далі за текстом виконавчий лист № 2-2472 від 01.03.2006).

Даний виконавчий лист знаходився на виконанні Антрацитівського РВ ДВС ГТУЮ в Луганській області, який потім було захоплено незаконним збройними формуваннями та перетворене у відділ судових приставів Антрацитівського міськрайуправління юстиції так званої «ЛНР».

11 серпня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_2 виконавче провадження у вказаному незаконному відділі судових приставів було закінчено та виконавчий лист № 2-2472 від 01.03.2006 повернуто стягувачу з поміткою «заборгованість відсутня».

21 січня 2018 року державним виконавцем Заводського ВДВС ОСОБА_3 на підставі заяви стягувача за виконавчим листом № 2-2472 від 01.03.2006 року було відкрито виконавче провадження № 5589510, а 30 січня 2018 року дане виконавче провадження передане на виконання до Новоодеського РВДВС.

05 лютого 2018 року державним виконавцем Новоодеського РВДВС ОСОБА_4 вказане виконавче провадження прийняте до виконання, після чого цим державним виконавцем 06 лютого 2018 року прийняте рішення про арешт майна боржника.

Суд вважає дії державних виконавців та винесені ними рішення незаконними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Із рішення апеляційного суду Луганської області від 18 січня 2016 року, що мається в матеріалах виконавчого провадження № 55589510, вбачається, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на підставі статті 88 Сімейного кодексу України були стягнуті аліменти в розмірі 1/8 частки заробітку (доходу) на її утримання, як такої, з ким проживає дитина-інвалід, а саме дочка сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягування аліментів судом було визначено з 01 липня 2005 року без визначення його кінцевого строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Сімейного кодексу України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття.

Повноліття дочка скаржника та стягувача досягла 22 квітня 2016 року. З цієї дати вона перестала вважатись дитиною, у звязку з чим у боржника припинився обовязок щодо утримання стягувача ОСОБА_2 на підставі вказаного судового рішення, незважаючи на те, що цим рішенням не визначений кінцевий термін стягування аліментів, оскільки він встановлений законом.

Частиною 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоровя, втрати годувальника тощо може бути предявлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Однак на момент предявлення ОСОБА_2 виконавчого листа № 2-2472 від 01.03.2006 на виконання до Заводського ВДВС вказаний період минув.

На ці обставини, незважаючи на вказівки ОСОБА_1, в порушення наведених вище норм закону державний виконавець Занєвська А.А., яка відкрила виконавче провадження за виконавчим листом № 2-2472 від 01.03.2006 після досягненням дитиною стягувача повноліття, та державний виконавець Чернова І.М., яка продовжила виконавчі дії за цим листом, уваги не звернули, та незаконно провадили виконавчі дії після закінчення строку виконання рішення суду за відсутності заборгованості з періодичних платежів.

За цих обставин вимоги скаржника про визнання неправомірними дій державних виконавців Заневської А.А. та Чернової І.М. у початку виконавчих дій за виконавчим документом, строк для виконання якого минув, є обґрунтованою.

Частиною 2 ст. 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи положення зазнаної норми закону, суд, визнавши дії державних виконавців неправомірними, вважає необхідним скасувати усі постанови, винесені в рамках виконавчого провадження № 55589510, в тому числі постанову від 06 лютого 2018 року про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1.

Крім того, на відновлення прав скаржника, державного виконавця Чернову І.М. слід зобовязати закінчити виконавче провадження № 55589510 шляхом винесення відповідної постанови на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується вимог скаржника щодо визнання виконавчого листа № 2-2472 від 01.03.2006 таким, що не підлягає виконанню, то в цій вимозі йому слід відмовити, оскільки такі вимоги розглядаються на підставі та в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України.

Суд вважає, що ОСОБА_1 не пропустив строк оскарження дій державних виконавців, оскільки він фактично ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 13 лютого 2018 року, а скаргу направив 23 лютого 2018 року (див. штемпель поштового відділення), тобто протягом десятиденного строку, передбаченого для оскарження дій державних виконавців, отже вимога про відновлення цього строку є зайвою.

На підставі наведеного, керуючись ст. 258-260, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_7 щодо початку виконавчого провадження № 55589510 та передачі його на виконання до Новоодеського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Новоодеського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_4 щодо продовження виконавчих дій у виконавчому провадженні № 55589510 та накладенні арешту на майно ОСОБА_1.

Скасувати як незаконні усі винесені постанови державних виконавців Залєвської А.А. та Чернової А.А. в рамках виконавчого провадження № 55589510, в тому числі постанову від 06 лютого 2018 року про арешт майна боржника.

Зобовязати державного виконавця Новоодеського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_4 або іншого державного виконавця, в провадженні якого може знаходитись виконавче провадження № 55589510, закінчити дане провадження шляхом винесення відповідної постанови на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Луганської області протягом пятнадцяти днів з моменту її ухвалення, датою якої є складання та підписання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений та підписаний 11 червня 2018 року.

Головуючий: