Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №337/5264/17 Головуючий у 1 інстанції Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/778/2269/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позові зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2003р. йому на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. На даний момент в зазначеній квартирі зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3, шлюбні відносини з якою припинені з квітня 2013р., шлюб розірвано в червні 2014р.

ОСОБА_3 після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу продовжувала мешкати в зазначеній квартирі, однак з квітня 2015р. по теперішній час, тобто понад один рік, відповідачка в спірній квартирі не мешкає без поважних причин, її майна в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги відповідачка не здійснює, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів та не звернув уваги на те, що заява від 30.04.2014р. свідчить про вчинення з боку ОСОБА_4 дій щодо вивезення спільного сумісного майна подружжя з квартири №88 з тією метою щоб створити незручні умови проживання ОСОБА_3 із спільною малолітньою дитиною в такій квартирі.

Позивач ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо наявності перешкод в користуванні квартирою у вигляді протиправних дій позивача не заслуговують на увагу, оскільки за результатами розгляду цих звернень не винесено жодного процесуального рішення, які за своїм змістом свідчили б про наявність перешкод в користуванні квартирою у вигляді протиправних дій позивача. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залиши без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 27.12.2003р., шлюб розірвано згідно з рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.06.2014р., яке набрало законної сили 24.06.2014р. (акр.8)

Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 який після припинення шлюбних відносин проживає з матір'ю - відповідачкою ОСОБА_3.(акр.23).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О. 04.09.2003р., позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку (арк.5-7).

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23.12.2015р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016р., встановлено, що вказана квартира придбана відповідачем особисто до реєстрації шлюбу, є його особистою приватною власністю, а не спільно набутим під час шлюбу з ОСОБА_3 майном, тому в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на частину спірної квартири було відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що недоведеним з боку відповідачки ОСОБА_3 факту наявності будь-яких перешкод з боку позивача ОСОБА_4 в користуванні спірною квартирою, зокрема, що позивач вигнав та не впускав її до квартири, змінив замки на вхідних дверях і вона не мала вільного доступу до квартири, а також що він вчинював проти неї та дитини протиправні дії, в т.ч. із застосуванням фізичного та психологічного насильства, і вони вплинули на психологічний її та дитини стан, покращення якого потребувало саме зміни місця проживання. Жодних належних та допустимих доказів тому, що вона не втратила інтерес до спірної квартири, має намір там мешкати, але з незалежних від неї, об'єктивних причин не може користуватися житлом, відповідачка суду не надала.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду колегія не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, а також ґрунтуються на неправильному застосуванню норм матеріального права.

З акту опису та арешту майна, наявного в матеріалах справи вбачається, що 26 квітня 2016 року ОСОБА_3 прийняла квартиру за адресою: АДРЕСА_4 на відповідальне зберігання.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заява до правоохоронних органів від 30.04.2014р. не просто стосувалась спору щодо спільного сумісного майна подружжя, а свідчить про вчинення з боку ОСОБА_4 дій щодо вивезення спільного сумісного майна подружжя з квартири №88 до іншого невідомого місця з метою того, щоб створити незручні умови проживання ОСОБА_3 із спільною малолітньою дитиною в такій квартирі, і таким чином примусити останніх покинути квартиру.

Щодо заяви відповідачки до правоохоронних органів від 22.07.2014р. з приводу її чергового побиття колишнім чоловіком, то слід зазначити, що така заява зайвий раз підтверджує наявність конфліктів між колишнім подружжям. А про те, що вказана заява про вчинений злочин була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян», а не в порядку КПК України, відповідачу на той час відомо не було.

Судом першої інстанції в порушення принципів змагальності сторін під час ухвалення оскаржуваного рішення були прийняті до уваги показання свідків, викликаних в суд для допиту за клопотанням позивача, і не взяті до уваги пояснення свідків, викликаних в суд для допиту за клопотанням відповідачки.

Показання свідків з боку відповідачки ОСОБА_7, ОСОБА_8 не були взяті судом до уваги, оскільки показання таких свідків однозначно свідчили про наявність з боку позивача перешкод у проживанні в спірній квартирі.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 з власної ініціативи та добровільно тривалий час не користується квартирою для проживання - є хибними і такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Не проживання в квартирі є наслідком саме протиправних дій самого позивача.

Відповідно до положень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 з доповненнями від 25.05.1998 року «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

Таким чином судова колегія вважає, що суд першої інстанції, позбавляючи ОСОБА_3 найважливішого конституційного права на житло не навів переконливих доказів та дав неналежну правову оцінку встановленим фактам.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір сплачений ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. (а.с. 178).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384, 390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: