Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 315/914/14-ц

провадження № 61-4219св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області

від 26 грудня 2014 року, у складі судді Яроша С. О., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що за умовами усного договору позики укладеного 22 січня 2014 року, ОСОБА_4, як позикодавець, передала у власність ОСОБА_5, як позичальнику, 5 000 доларів США, що еквівалентно 42 100 грн. Факт отримання відповідачем вказаної суми підтверджується розпискою, відповідно до якої останній зобов'язався повернути частину коштів у сумі 2 000 доларів США (що еквівалентно 16 840 грн) не пізніше

31 січня 2014 року. 20 червня 2014 року позивачем за місцем реєстрації відповідача направлено вимогу про повернення боргу та сплату трьох процентів річних від простроченої суми, а також інфляційних витрат. Зазначена вимога відповідачем не виконана, що стало підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з позовом.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 22 січня 2014 року в сумі 42 100 грн з урахуванням індексу інфляції станом на 16 грудня 2014 року в сумі 5 734,02 грн, три проценти річних за весь час прострочення станом на 16 грудня 2014 року в сумі 787,10 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неналежне виконання відповідачем обов'язку, передбаченого договором позики, призвело до порушень прав позивача, які підлягають захисту, шляхом відшкодування відповідачем завданих позивачу збитків у спосіб, передбачений частиною першою статті 625 ЦК України - сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що місцевим судом повно встановлені обставини справи, юридична природа спірних правовідносин та закон, який їх регулює, визначено правильно. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами існують договірні відносини з повернення позики в сумі 42 100 грн, отриманої

ОСОБА_5 від ОСОБА_4, але не повернутої ані в частині у сумі 16 840 грн в обумовлений строк до 31 січня 2014 року, ані в іншій частині в сумі 25 260 грн на вимогу позивача від 17 червня 2014 року, що підтверджується наявністю у позикодавця оригіналу розписки.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована відсутністю у матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, що вказує на позбавлення його права, у зв'язку із ухваленням заочного рішення, зокрема, на надання ним пояснень та заперечень під час судового процесу.

У касаційній скарзі заявник звертає увагу суду на існування лише одного зобов'язання, що підтверджується розпискою від 23 серпня 2013 року. При цьому розписка від 22 січня 2014 року є додатком до основного боргового зобов'язання. Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, судом повторно стягнуто заборгованість за одним і тим же зобов'язанням.

Позивач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направила.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правового висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Після укладення договору позики всі обов'язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням наведених положень ЦК України та правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України, дійшли правильного висновку про те, що між сторонами справи було укладено договір позики, умови якого позичальник не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості за цим правочином із урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення.

Посилання відповідача на відсутність доказів його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, а також на похідний характер розписки від 22 січня 2014 року, аналогічні доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська