Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 405/2299/15-ц

провадження № 61-3294зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції,

стягувач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Євтушенко О. І., Ізмайлової Т. Л., Мостової Г. І. у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС Кіровоградського МУЮ).

Скарга мотивована тим, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року задоволено позов публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

22 вересня 2015 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року видано виконавчий лист з порушенням норм ЦПК України, оскільки рішення суду набрало законної сили лише 28 грудня 2015 року

ОСОБА_3 зазначала, що в рішенні суду не встановлена початкова ціна предмета іпотеки, у той час, як між іпотекодавцем та іпотекодержателем відповідно до пункту 5 іпотечного договору від 11 квітня 2008 року досягнута згода щодо оцінки предмета іпотеки в розмірі 40 160,00 дол. США.

Уточнивши в подальшому вимоги скарги, ОСОБА_3 просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист від 22 вересня 2015 року № 405/2299/15-ц про стягнення солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості; визнати дії державного виконавця Ленінський ВДВС Кіровоградського МУЮ щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 незаконними; припинити реалізацію квартири шляхом припинення електронних торгів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2016 року у складі судді Шевченко І. М. скаргу задоволено частково.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 405/2299/15-ц, виданий 22 вересня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, про стягнення солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Визнано незаконними дії державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ Колодєєвої Н. А. щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні інших вимог скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий лист від 22 вересня 2015 року № 405/2299/15-ц про стягнення солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості, виданий на виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року, містить неправильну дату набрання рішенням суду законної сили. Між іпотекодавцем та іпотекодержателем відповідно до пункту 5 іпотечного договору від 11 квітня 2008 року досягнуто згоди щодо ціни предмета іпотеки в розмірі 40 160,00 дол. США, проте при здійснені виконавчого провадження державним виконавцем не взято зазначеного до уваги та безпідставно призначено оцінку нерухомого майна.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Франко В. А., Сукач Т. О., Мурашка С. І. ухвалу суду першої інстанції скасовано, в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ відповідно до статей 12, 13, 18, 25, 54, 58, 62 Закону України «Про виконавче провадження» вжито всіх заходів щодо примусового виконання виконавчого листа № 405/2299/15-ц, № 2/405/531/15, виданого 22 вересня 2015 року.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення скарги ОСОБА_3 щодо зазначення неправильної дати набрання рішенням законної сили, оскільки відповідно до частин другої, четвертої статті 369 ЦПК України наявність помилки у виконавчому листі є підставою для виправлення помилки, а не для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Матеріали справи свідчать про те, що державний виконавець діяв у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», його дії були направлені на виконання рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що державний виконавець діяв у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», його дії були направлені на виконання рішення суду, а також з тим, що якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду України з заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, зокрема, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права: статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», статей 41, 43 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження наявності зазначеної підстави заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-144цс16, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-28цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1460цс15, в яких, на її думку, викладені інші висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема, у вказаних постановах Верховний Суд України дійшов висновку, що відповідно до статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвали судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду України від 07 травня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її матеріали з місцевого суду.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до ЦПК України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

03 січня 2018 року заява ОСОБА_3 про перегляд судового рішення та справа № 405/2299/15-ц передані до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2018 року цивільну справу призначено до розгляду без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_3 доводи, Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити, виходячи з такого.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції 2004 року, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість в сумі 776 414,83 грн та 1 827,00 грн судових витрат. На виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист.

Рішення набрало законної сили 17 серпня 2015 року.

22 вересня 2015 року стягувач ПАТ «Альфа-Банк» отримав і в подальшому пред'явив до виконання виконавчий документ, в якому зазначена дата набрання рішенням законної сили - 17 серпня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року залишено без змін, таким чином вказане рішення набрало законної сили 28 грудня 2015 року.

Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист від 22 вересня 2015 року № 405/2299/15-ц про стягнення солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості, виданий на виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 серпня 2015 року, є таким, що не підлягає виконанню, оскільки містить неправильну дату набрання рішенням суду законної сили. Виходячи з положень частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», та з урахуванням положень частини другої статті 43 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку», тому в рішенні суду має бути встановлена початкова ціна продажу предмета іпотеки, проте остання не встановлена.

Між іпотекодавцем та іпотекодержателем відповідно до пункту 5 іпотечного договору від 11 квітня 2008 року досягнуто згоди щодо ціни предмета іпотеки в розмірі 40 160,00 дол. США, проте при здійснені виконавчого провадження державним виконавцем не взято зазначеного до уваги та безпідставно призначено оцінку нерухомого майна.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку». Державний виконавець діяв в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», його дії були направлені на виконання рішення суду.

На підтвердження підстав подання заяви ОСОБА_3 посилається на постанову Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-28цс15 про визнання прилюдних торгів та акта про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів недійсними, у якій Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції частини третьої статті 45 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження» та пунктів 4.2, 7.1 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038, відступив від правової позиції, викладеної у відповідних постановах Верховного Суду України, та зазначив, що норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем. Відповідно до статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах міститься у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-144цс16 про визнання недійсними прилюдних торгів та їх результатів, та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1460цс15 про визнання недійсними результатів аукціону з продажу вбудованого магазину, визнання недійсним акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості процедури звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого судового рішення на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання судових рішень про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Закону України «Про іпотеку».

Тобто, Верховний Суд України визначив порядок реалізації іпотечного майна.

Верховний Суд звертає увагу на те, що у справі, яка переглядається предметом спору є оскарження дій державного виконавця.

Задовольняючи скаргу частково, суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, дійшов висновку, що державним виконавцем вжито всіх заходів щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого 22 вересня 2015 року. Посилання судів апеляційної та касаційної інстанцій на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку», а лише Закону України «Про виконавче провадження» є помилковими, однак не впливають на висновки судів про те, що підстави для задоволення скарги відсутні, а державний виконавець діяв у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 грудня 2016 року.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик