Справа № 545/3985/16-ц
Провадження № 2/545/29/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2018 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

при секретарях Бутиріній М.С., Астапковича А.Ю., Нагорній І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ :

Представник Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 07.08.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складає із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала.

У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2016 року має заборгованість 14441 грн. 78 коп., яка складається з наступного: - 656 грн. 38 коп. заборгованість за кредитом (яка утворилася в період з 08.08.2011 року по 31.10.2016 року); - 9721 грн. 51 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом (яка утворилася в період з 08.08.2011 року по 31.10.2016 року); - 2900 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією (яка утворилася в період з 01.06.2014 року по 31.10.2016 року). А також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 663 грн. 89 коп. штраф (процентна складова).

Тому позивач просить стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість у розмірі 14441 грн. 78 коп. за кредитним договором № б/н від 07.08.2010 року та судові витрати в сумі 1378 грн. судового збору.

В судове засідання представник позивача не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності. В попередніх судових засіданнях представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеному в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 до суду надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не зʼявилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, на попередніх судових засіданнях просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що з розрахунку заборгованості позивача, останні платежі

по сплаті неустойки (пені) здійснені ОСОБА_1 30.11.2013 року, 31.12.2013 року, 11.01.2014 року, а тому до вказаних платежів повинно бути застосований строк позовної давності один рік (365 днів).

Зазначила, що відсотки за кредитом не сплачувалися з 30.08.2013 року, тому до всіх платежів зі сплати відсотків поза строком 3 роки (1095 календарних днів) має бути застосовано позовна давність (а.с.96-100).

У рішенні ВСУ по справі №6-331цс/15 зазначено, що з огляду на те, що проценти це є окремим видом періодичних платежів, до кожного з таких платежів застосовується позовна давність окремо (3 роки).

Також вказувала на те, в анкеті-заяві позивальника від 07.08.2010 року, яка міститься в матеріалах справи, вказана лише особиста та контактна інформація ОСОБА_1, а також зазначено, що підписуючи дану анкету-заяву відповідач зобовязалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті Приватбанку.

Крім того, на звороті анкеті-заяві зазначено наступні умови, на яких проставлений підпис ОСОБА_1: процентна ставка 3% в місяць або 36% річних; комісія за видачу готівки 4% від знятої суми; пеня в разі прострочки базова % ставка поділена на 30, тобто: 36/30 = 1,2% річних; додаткова пеня (по суті штраф) 1% від суми кредиту, але не менше чим 30 гривень за кожен місяць. Будь-які інші умови відповідачу не повідомлялись Відсутні докази, що підписуючи заяву-анкету, відповідач мала на увазі саме Умови, Правила та Тарифи надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року. Надані Умови не можна вважати складовою частиною договору б/н від 07.08.2010 року, який як стверджує позивач, укладений між ним та відповідачем.

Дані висновки ґрунтуються на правовій позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-16цс15, в якій зазначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

З документів, доданих до позовної заяви, зокрема з довідки і анкети-заяви, не вбачається, що сторони дійшли згоди стосовно таких істотних умов договору як предмет: не встановлено розмір кредитного ліміту; та строк: не встановлено на який саме строк відкривається кредитний ліміт для позичальника і не зазначено на який строк позичальнику надаються кредитні кошти.

До того ж зазначила, що анкета-заява підписана позичальником 07.08.2010 року, а вищевказана довідка підписана банком 01.02.2011 року та не містить підпису позичальника.

З позовної заяви та додатків до неї жодним чином не вбачається, що позивачем дійсно був відкритий картковий рахунок відповідачу та видана відповідна картка і докази її отримання, а також копія цієї картки.

Аналогічна думка висловлювалась неодноразово судами вищих інстанцій, зокрема Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у ухвалі №6-32662ск15 від 23.12.2015 року, Верховним Судом України в постанові №6-2462цс16 від 14.12.2016 року.

Вважає, що банк не може в односторонньому порядку підвищувати розмір відсоткової ставки за кредитом.

В довідці, яку банк вважає кредитним договором, зазначено, що банк надає позичальнику кредит під 3% на місяць

Однак, як зазначає сам позивач, в період 2013-2015 років відсотки за кредитом неодноразово змінювалися, в тому числі їх розмір підвищувався.

Якщо зниження процентної ставки банком є його одностороннім субєктивним правом, яке відповідач не оспорює, то підвищення процентної ставки за кредитом прямо заборонено законом.

А саме, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банком змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року №661 зазначено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

З аналізу вищевказаної норми можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного

договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним лише за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банком змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року №661.

ОСОБА_4 набув чинності з 21.01.2009 року (та внесені відповідні зміни у ЦК України), а спірний кредитний договір укладений у 2010 році. Тобто, позивач не мав права в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів, порівняно з умовами, які узгоджувалися при укладенні кредитного договору.

Також зазначила, що ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» визначає кредитними договорам, які укладені із застосуванням нечесної підприємницької практики, всі договори де доходність кредитодавця перевищує 50% річних, що відповідає 50/12 = 4,17% на місяць. Як вбачається із наявних розрахунків, доходність банку по даній кредитній операції склала 699,65% за шість років, що відповідає 116,61% річних та 9,72% на місяць.

Просила застосувати до даних правовідносин позовну давність.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 07.08.2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір за №б/н шляхом приєднання (ч.1 ст.634 ЦК України), який складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1

Згідно з умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві (а.с.7).

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 31.10.2016 року має заборгованість перед банком в сумі 14441 грн. 78 коп., яка складається з наступного: 656 грн. 38 коп. заборгованості за кредитом; 9721 грн. 51 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 2900 грн. заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, з яких: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 663 грн. 89 коп. штраф (процентна складова).

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розміні 500 грн. + 5% від суми позову.

Згідно з п. 1.1.6.1 Умов та правил надання банківських послуг зміни до цих Умов та правил надання банківських послуг вносяться банком щомісяця в однобічному порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України.

У відповідності до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За нормою ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

В порядку вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити прострочене тіло кредиту та комісію.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, якою визначено відповідальність за порушення грошового зобовязання.

Правовим наслідком порушення зобовязання ст.611 ЦК України встановлює сплату неустойки, яка у розумінні ст.549 цього Кодексу може бути штрафом чи пенею.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Крім того, у ст.629 ЦК України зазначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки (пені та штрафу) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією задовольнити частково, зменшивши розмір пені, котра підлягає до стягнення з відповідача, до 656,38 грн.

Крім того, суд звертає увагу, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що умовами договору передбачено одночасне стягнення декількох видів неустойки - штрафів та пені за порушення кредитних зобовязань, суми штрафів до стягнення з відповідача не підлягають.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року по справі №6-2003цс15.

Суд вважає, що пеня є більш дієвою мірою впливу на боржника так як обчислюється в відсотках від суми несвоєчасного виконання зобовязання та за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання своїх зобовязань.

Таким чином у стягненні з відповідача штрафів у розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 663,89 грн. - штраф (процентна складова) слід відмовити, а отже загальна сума заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача складає 11034,27 грн. (656,38 + 9721,51 + 656,38 = 11034,27 грн.).

Щодо заперечень представника відповідача та зазначення про порушення строків позовної давності позивачем, останні при розгляді справи по суті не знайшли свого підтвердження, оскільки послідній платіж відповідачем було здійснено 20.01.2014 року вже після автоматичного списання банком, а з позовом представник позивача звернувся до суду 07.12.2016 року, тобто без пропуску строків позовної давності.

Позивачем по справі понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 264, 265, 268, 272, 280, 284, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.08.2010 року в сумі 11034,27 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1052,80 грн.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 штрафів у розмірі 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 663,89 грн. - штраф (процентна складова) - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6