20.06.2018 року Провадження №2/425/270/18
Справа №425/1111/18
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,
в с т а н о в и в:
У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання 20 червня 2018 року, та від якої заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило і причини неявки нею не повідомлені, і відзиву на позов на подано, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до протоколу судового засідання.
У звязку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом відкриття відповідачу поточного рахунку у гривні, видачі йому платіжної картки, та кредитування рахунку до встановленого кредитного ліміту. А відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування та інших платежів у строки встановлені договором, не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її.
А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
Підписавши анкету-заяву від 31 березня 2011 року, ОСОБА_3 також підтвердив, що ця заява разом з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки, умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, який він зобовязується виконувати (а.с. 55,56,57-80).
За договором про надання банківських послуг, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК взяв на себе зобовязання відкрити ОСОБА_2 поточний рахунок, видати йому платіжну картку (а за бажанням видати додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених ним або його довіреною особою операцій за допомогою карток, а ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за його користування у строки та порядку, передбаченому цим договором, зокрема: щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості та сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% в місяць або 30% на рік на залишок заборгованості (а з 01 вересня 2014 року - 34,8%, з 01 квітня 2015 року 43,2%) до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с. 55,56,57-80). При цьому, сторони передбачили право банку змінювати тарифи за умови надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.2.3 і п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, що являються складовими частинами договору про надання банківських послуг.
Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК відкрив ОСОБА_2 поточний рахунок, випустив платіжну картку, та кредитував його рахунок, який у повному обсязі та у вказаний строк не повертав отриманий кредит, та не сплачував процентів за користування кредитними коштами (а.с.49-51,52-54).
Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та відповідачем ОСОБА_2 виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, отримати виданий кредит, сплату процентів за його користування, а також неустойку з порушення грошових зобов`язань по договору, при цьому і у достроковому порядку.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.
Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) визначають, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Так, 31 березня 2011 року, ОСОБА_2 та публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК уклали змішаний договір про надання банківських послуг, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування рахунка) банк взяв на себе зобовязання відкрити ОСОБА_2 поточний рахунок, видати йому платіжну картку (а за його бажанням додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених ним або його довіреною особою операцій за допомогою карток (а.с.55,56,57-80).
І банк, взяті на себе зобов`язання виконував (а.с.49-51,52-54).
Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зокрема, за договором про надання банківських послуг, ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за його використання у строки та порядку, передбаченому цим договором, зокрема: щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості та сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% в місяць або 30% на рік на залишок заборгованості (а з 01 вересня 2014 року - 34,8%, з 01 квітня 2015 року 43,2%) до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с. 55,56,57-80).
Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання).
При цьому суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 1054 та частини 2 статті 1050 ЦК України, та умов договору про надання банківських послуг, банк має право вимоги дострокового повернення боргу, як щодо кредиту, так і щодо процентів за користування кредитом.
Тож зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобовязань у вигляді повернення кредиту частинами та сплати процентів, щомісячно, на підставі договору про надання банківських послуг від 31 березня 2011 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобовязаннях, на отримання від відповідача кредиту та процентів за користування ним, у тому числі й у достроковому порядку.
Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Зокрема, договором про надання банківських послуг сторони передбачили, що при порушенні позичальником будь-яких строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанню, передбаченому договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню та штраф у розмірі 500 гривень та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених процентів (пункт 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг).
Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.49-51), та виписки по рахунку ОСОБА_2 (а.с.52-54) позичальник, зобовязання щодо строків платежів по поверненню кредиту та сплаті процентів порушує понад 30 днів.
У звязку з чим у банка, на підставі договору, виникло право нарахувати, а у ОСОБА_2, як позичальника, виник обовязок сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 4100 гривень та штрафу у розмірі 2066 гривень 43 копійки, з яких: 500 гривень фіксована складова; 1566 гривень 43 копійки процентна складова.
Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді пені та штрафу, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, з 16 травня 2007 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання.
Судом встановлено, що позивач застосував неустойку (тобто як штраф, так і пеню) у період після 14 квітня 2014 року та на суму прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року, тому в частині стягнення з позивача пені та штрафу, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,76-113,128-132,133-142,174-183,217-248,258,259,263-265,268,273,280-289,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили, у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя - Д.С. Коваленко