АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/2507/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року місто Київ

справа № 756/16306/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача фізичної особи-підприємцяОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М.,у справі за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У грудня 2016 року позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві на свою користь майнову шкоду у розмірі 142475,54 грн. та моральну шкоду у розмірі 208800 грн., завдану незаконними діями відповідача

Свою заяву обґрунтовував тим, що ухвалою Оболонського районного міста Києва від 27 вересня 2016 року визнано незаконною бездіяльність Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві.

Посилався на те, що через бездіяльність відповідача йому була завдана матеріальна та моральна шкода, яка полягає у тому, що він повинен був весь свій робочий час присвячувати захисту власних прав та оскарженню бездіяльності правоохоронних органів.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1про стягнення майнової та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що рішення суду першої інстанції жодним чином не обґрунтоване та судом не враховано наданий розрахунок майнової шкоди (упущеної вигоди) та акт, який її підтверджує.

Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги наданий розрахунок моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою відповідача стосовно позивача та членів його сім'ї.

Зазначав, що незаконність бездіяльності Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві встановлена в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року.

Посилався на те, що справа була розглянута з порушенням процесуальних строків встановлених ЦПК України.

Вказував, що відповідач не заперечував розмір завданої моральної та матеріальної шкоди, а відповідно до ст.1173 ЦК України шкода завдана органом державної влади відшкодовується навіть за відсутності вини.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідачапроти апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача.

Разом з тим, суд першої інстанції відкриваючи провадження у даній справі та розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що дані вимоги не можуть бути розглянуті впорядку цивільного судочинства, а тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

За правилами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанціїне обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року, яка була чинною на час звернення позивача з позовом до суду, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 ГПК України, в редакції, яка була чинною на час відкриття провадження у справі, було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 2 ст.4 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року №10 надано роз'яснення, що у вирішенні питань, пов'язаних з прийняттям позовних заяв, господарським судам слід розрізняти поняття підвідомчості і підсудності справ. Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (стаття 12 ГПК України). Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких, віднесено до підвідомчості певного господарського суду (п.1 постанови). З огляду на приписи частини третьоїстатті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей1, 41, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписамстатті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. (п. 2 постанови).

Згідно з п.3.2. вищевказаної постанови господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, в тому числі, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під діюстатті 1 ГПК.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право фізичної особи-підприємця на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГК України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 20 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року визначено юрисдикцію господарських судів.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

Згідно з ст.2 ГК України у редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що він звернувся до суду з даним позовом саме як фізична особа - підприємець та на даний час він здійснює підприємницьку діяльність.

Згідно з ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як вбачається з матеріалів справи Оболонське управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві не є юридичною особою.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» новоутвореною юридичною особою є Головне управління Національної поліції у місті Києві, до складу якого входить відокремлений структурний підрозділ Оболонське управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві без статусу юридичної особи.

Судом першої інстанції допущено до участі у справі в якості відповідача Головне управління Національної поліції в місті Києві.

Повноваження Головного управління Національної поліції в місті Києві визначаються Законом України «Про національну поліцію».

Спори, що виникають між фізичними особами-підприємцями та національною поліцією при реалізації її працівниками своїх повноважень, за своїм суб'єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб'єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб'єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 пред'явлено позовні вимоги до Головного управління Національної поліції в місті Києві в особі Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної діями суб'єкта владних повноважень, така вимога не об'єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

А отже, колегія суддів вважає, що даний спір підвідомчий господарському суду, що виключає його розгляд в порядку ЦПК України.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі №14-60цс18.

Отже у справі, яка переглядається, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві в особі Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення майнової та моральної шкоди та не врахував, що вказані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.

Також відповідно до вимог ч.2 ст.256 ЦПК України необхідно повідомити ФОП ОСОБА_1, що розгляд його позовних вимог до Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування шкоди віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 377, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення майнової та моральної шкоди - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: