Справа № 510/1231/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2018 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Тєрєщенко С.М.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їхню відсутність.

Позивачка на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору дарування від 15.05.2006р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по вул. Доватура (Фрунзе), 50 в м. Рені Одеської області, оформленого на імя відповідачів; копія акту про закінчення будівництва та введення до експлуатації від 06.04.1993р.; копія плану забудови земельної ділянки від 23.08.1987р.; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 20.05.1993р. про введення до експлуатації житлового будинку; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 23.07.1987р. про надання земельної ділянки під житлову забудову; копія договору забудови від 17.05.1988р.; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку із господарськими спорудами від 09.01.2018р.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, зазначивши, що у травні 2006 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 подарували їй належний їм житловий будинок із господарськими спорудами, розташований по вул. Доватура (раніше-Фрунзе), 50 в м.Рені Одеської області. Тоді ж сторони досягли взаємної домовленості по всіх істотних умовах договору, позивачка прийняла в дар обєкт нерухомості, а відповідачі передали документи на домоволодіння та сам житловий будинок в натурі. У майбутньому відповідачі пообіцяли позивачці засвідчити договір дарування нерухомості в нотаріальному порядку.

Після вчинення правочину позивачка організувала догляд за отриманою нерухомістю, проводила ремонти будівлі та господарських споруд, сплачує всі необхідні комунальні платежі, використовує домоволодіння за його призначенням.

З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталася до відповідачів, однак ОСОБА_2, ОСОБА_3 від посвідчення договору дарування ухилялися, прохання позивачки ігнорували, мотивуючи неможливість оформлення документів нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін.

При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на будинок на себе, позивачці було розяснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо

інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Як виходить з доводів позивачки, у 2006р. законні власники нерухомості - ОСОБА_2, ОСОБА_3 передали позивачці житловий будинок (із господарськими спорудами) у володіння та розпорядження. З 2006р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє домоволодінням, сплачує всі належні платежі, слідкує за його технічним станом, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачкою будинком, відповідачі не предявляли до позивачки жодних вимог про витребування нерухомості, документів на неї, не брали участі у її утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідачі не заперечували щодо фактів, вказаних у позові, визнали позовні вимоги в повному обсязі.

Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком є добросовісним, правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником житлового будинку, з 2006р. сплачувала комунальні платежі за утримання нерухомості, розпоряджається будинком на власний розсуд по теперішній час та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав перейшов у володіння та користування ОСОБА_1, внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позовної заяви позивачкою судовий збір було сплачено не в повному його розмірі (а у більшій його частині), суд достягує з неї на користь держави 101 грн. 25 коп. У звязку із тим, що позивачка просила залишити судові витрати у справі за нею, суд не стягує розмір судового збору з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 141, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 344, 397 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на житловий будинок із господарським спорудами (який складається в цілому з: житлового будинку літ.А загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 75,2 кв.м., підсобною площею 35,00 кв.м.; житлової прибудови літ А1; гаражу літ. Б; господарських приміщень літ. В; вбиральні літ. Г; підвалу літ. б; огорожі № 1; спорудження № 2), розташований по вул. Доватура (раніше вул.Фрунзе) в м. Рені Одеської області, що належав ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серії КМ №365865 від 2014р.) 101 грн. 25 коп. судового збору в доход держави.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник