Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 381/306/17

провадження № 61-306св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області у складі судді Гандзій Д. М. від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Кононенко Н. А. від 21 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 720 доларів США боргу за договором позики та 720 доларів відсотків, що в гривневому еквіваленті становить 37 152 грн, а також судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він 29 вересня 2015 року надав ОСОБА_5 позику у сумі 720 доларів США строком на два місяці. Указує, що сторони в усній формі домовились, що якщо позичальник не зможе повернути борг у строк, то останній має сплатити відсотки у розмірі 10 % у місяць від суми боргу. Оскільки, після закінчення строку виконання зобов'язання відповідач борг не повернув, позивач просив суд стягнути з останнього суму боргу та проценти, що в гривневому еквіваленті становить 37 152 грн на день подання позову.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 18 637 грн 13 коп. боргу за договором позики та 186 грн 37 коп. судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, грошові кошти у встановлений у договорі строк позивачу не повернув, то сума боргу відповідачем має бути повернута в еквіваленті національної валюти - гривні за курсом НБУ на день ухвалення судового рішення. Встановивши, що борговою розпискою не передбачено, що сторони погодили стягнення процентів за користування коштами та їх розмір, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування позикою.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції щодо невиконання відповідачем зобов'язання за договором позики відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у нього боргових зобов'язань перед позивачем, оскільки позика ним була повернута, апеляційний суд виходив із того, що на підтвердження своїх доводів заявник не надав належних та допустимих доказів і зазначене не узгоджується з матеріалами справи.

У касаційній скарзі, поданій 10 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову або направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що фактично сума позики становила не 720 доларів США як зазначав позивач, а 550 доларів США, які відповідачем були повернуті частинами в гривневому еквіваленті в сумі 15 700 грн. Проте позивач повертати відповідачу оригінал боргової розписки відмовляється. Суди належної правової оцінки наданим відповідачем доказам виконання ним боргового зобов'язання перед позивачем не надали, не звернувши уваги на те, що позивач у судових засіданнях визнавав факт повернення йому частини боргу.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою, то в цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 29 вересня 2015 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 позику в сумі 720 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 16 200 грн, строком на два місяці, про що складено відповідну розписку (а. с. 6).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача суми позики, оскільки встановили, що ОСОБА_5 взяті на себе зобовʼязання за договором позики від 29 вересня 2015 року не виконав, взяті в борг кошти в установлений в борговій розписці строк не повернув, а тому заявлена позивачем сума боргу 720 доларів США підлягає стягненню з позичальника в еквіваленті національної валюти - гривні за курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, що становить 18 637 грн 13 коп.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 факт отримання позики від ОСОБА_4 визнає, проте не погоджується із визначеним позивачем її розміром 720 доларів США, стверджуючи, що сума позики становила 550 доларів США. Проте відповідачем не спростовано, що зазначена в борговій розписці від 29 вересня 2015 року сума позики не відповідає дійсності.

На підтвердження факту повернення позики частинами в гривневому еквіваленті 15 700 грн, відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що позивач у судовому засіданні визнавав факт повернення частини позики не впливає на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки відповідачем не доведено, що вказані кошти були сплачені на погашення тіла позики, а про усну домовленість з позивачем щодо сплати відсотків за користування коштами відповідач не заперечував.

Зазначені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

З урахуванням наведеного висновки судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з відповідача на користь позивача 18 637 грн 13 коп. боргу за договором позики без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 лютого 2018 року було зупинено виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 18 637 грн 13 коп. боргу за договором позики та 186 грн 37 коп. судових витрат залишити без змін.

Поновити виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило