Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 473/3642/16-ц

провадження № 61-18769св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року у складі судді Ротар М. М. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго»), у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він з 01 листопада 2011 року працював на посаді електромонтера з випробувань та вимірювань ІІІ групи кваліфікації групи випробувань та вимірювань філії Вознесенського району Північного округу ПАТ «Миколаївобленерго».

14 вересня 2016 року його призвано на військову службу за контрактом до Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зі збереженням робочого місця (посади) та середнього заробітку. Надано до відділу кадрів та відділу мобілізаційної роботи ПАТ «Миколаївобленерго» відповідні документи.

Проте наказом від 04 листопада 2016 року № 1564-к його звільнено з займаної посади з 28 вересня 2016 року на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України - у зв`язку із призовом або вступом працівника на військову службу.

Підставою для винесення наказу зазначено Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 та пункту 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Такий Указ передбачає звільнення в запас військовослужбовців, призваних на військову службу протягом 2015 року.

Відповідних рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців прийнято не було.

Вважає, що його звільнено без законних на те підстав, в порушення частини третьої статті 119 КЗпП України, тому просив визнати неправомірним та скасувати наказ ПАТ «Миколаївобленерго» від 04 листопада 2016 року № 1564-к, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 вересня 2016 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним наказ від 04 листопада 2016 року № 1564-к про звільнення ОСОБА_4 з посади електромонтера з випробувань та вимірювань ІІІ групи кваліфікації групи випробувань та вимірювань філії Вознесенського району Північного округу ПАТ «Миколаївобленерго».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді електромонтера з випробувань та вимірювань ІІІ групи кваліфікації групи випробувань та вимірювань філії Вознесенського району Північного округу ПАТ «Миколаївобленерго з 28 вересня 2016 року.

Стягнуто з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків та платежів за період з 28 вересня 2016 року по 13 січня 2016 року у розмірі 19 235 грн. 25 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час укладення контракту ОСОБА_4 існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився.Позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період не скасовано.

У березні 2017 року ПАТ «Миколаївобленерго» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що істотною умовою укладення та закінчення контракту є наявність в Україні особливого періоду, який охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. На сьогодні в Україні воєнний час не введений, а тому відсутні підстави для приймання окремого Указу Президента України про демобілізацію військовослужбовців.

Крім того, без правових на те підстав з державного бюджету двічі виділяються грошові кошти військовослужбовцям, які уклали контракт після закінчення мобілізації та який продовжує діяти після закінчення особливого періоду. Департамент праці та соціального захисту населення ПАТ «Миколаївобленерго» компенсацію витрат на виплату середнього заробітку таких працівників не здійснює, оскільки зазначене не передбачено Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відповідна бюджетна програма не передбачена. Разом з тим відповідач несе затрати на оплату праці за таких працівників в подвійному розмірі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 07 травня 2018 року справа № 473/3642/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 01 листопада 2011 року ОСОБА_4 прийнятий на посаду електромонтера з випробувань та вимірювань ІІІ групи кваліфікації групи випробувань та вимірювань філії Вознесенського району Північного округу ПАТ «Миколаївобленерго».

18 серпня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Наказом від 04 листопада 2016 року № 1564-к припинено трудовий договір (контракт) з ОСОБА_4 та звільнено останнього з роботи за пунктом третім частини першої статті 36 КЗпП України на підставі Указу Президента України від 26 вересня 2016 року №411/2016 р., частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

З наказом ОСОБА_4 ознайомлений 08 листопада 2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

18 грудня 2014 року почалась мобілізація на особливий період, останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації, було прийняте Указом Президента України від 26 вересня 2016 року № 441/2016.

Після укладення ОСОБА_4 контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі вищезазначеного Указу Президент України не приймав.

Таким чином, правильним є висновок судів про те, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, особливий період не скасовано, тому відсутні підстави для його звільнення.

Аргументи касаційної скарги про те, що Департамент праці та соціального захисту населення відповідачу компенсацію витрат на виплату середнього заробітку позивачу не здійснює, оскільки згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відповідна бюджетна програма не передбачена, колегія суддів також відхиляє.

Органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (KECHKO v. UKRAINE, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року).

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ПАТ «Миколаївобленерго» залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат