АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 761/22919/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/470/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

представника позивача: Поліщук Л.П.

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого 24 жовтня 2017 року в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва під головуванням судді Притули Н.Г.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 12 вересня 2010 року по 27 червня 2014 року у сумі 21352 грн 90 к. з яких: 18374 грн 95 к.- основної суми заборгованості за житлово-комунальні послуг; 2002 грн 04 к. - інфляційне збільшення та 975 грн 94 к. - 3 % річних, а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року позов КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за комунальні послуги за період з 12 вересня 2010 року по 27 червня 2014 року в сумі 18374 грн 95 к. - основного боргу, 3% річних в сумі 975 грн 94 к., інфляційну складову в сумі 2002 грн 04 к. та судовий збір у розмірі 1378 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року та надати належну оцінку по суті позовних вимог.

Зазначала, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом належним чином не перевірено розрахунок заборгованості. Також, суд не звернув уваги на те, що у лютому 2012 року позивачем двічі нараховувались кошти за спожиті послуги. Крім того, зазначала, що судом безпідставно не застосовано строк позовної давності до вимог позивача.

Представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін. Та вказувала, що всі розрахунки проводились у відповідності до норм чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до рішення Київської міської ради від 22 вересня 2011 року № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» КПУЖГ Шевченківської районної у м. Києві змінило своє найменування на КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» та 31 жовтня 2001 року зареєстровано Шевченківською РДА у м. Києві.

Відповідно до Статуту КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2012 року №610 із змінами, зареєстрованими Шевченківською РДА в м. Києві 27 червня 2012 року № 2016771, основними напрямками діяльності КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» є: 2.2.1. забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг; 2.2.2. здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; 2.2.3. забезпечення збору платежів від споживача зазначених послуг на користь виробників послуг; 2.2.4. надання платних послуг в галузі житлово-комунального господарства населенню та підприємствам, організаціям, установам тощо.

Отже, з урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» може виступати позивачем в суді по справам по стягненню заборгованості за житлово-комунальні послуги зі ОСОБА_3 таких послуг.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що також не заперечується сторонами, ОСОБА_3 на підставі Договору міни від з 12 вересня 2005 року по була власником квартири АДРЕСА_1, що в м. Києві (а.с.104).

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №870 від 30 травня 2006 року за заявою ОСОБА_3, квартиру 82 в будинку72 по вул. Щербакова, в м. Києві переведено в нежилий фонд (а.с.132).

24 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Магма Сервіс» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідач відчужила приміщення № 82 за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 72 (а.с.84-85).

Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Судом встановлено, що між сторонами відсутні письмові договори щодо надання житлово-комунальних послуг, однак сторонами не заперечуються, що відповідач фактично використовувала надані позивачем послуг, з урахуванням положень ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ОСОБА_3 зобов'язана сплачувати за фактично отримані житлово-комунальні послуги.

Отже, судом встановлено, що відповідач отримувала послуги за житлово-комунальні послуги, проте не в повній мірі сплачувала кошти, у зв'язку з чим виникла заборгованість, а відтак в силу закону ОСОБА_3 має сплатити борг за фактично отримані житлово-комунальні послуги.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.80).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини другої статті 264 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 21352 грн 90 к. та 121 грн 80 к. - судового збору, який ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 05 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_3 скасовано.

23 червня 2016 року КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулось із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення із даним позовом до суду.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи копії рахунку на оплату №3715 від 07 лютого 2012 року позивачем нараховано кошти за холодне водопостачання за січень 2012 року у сумі 31 грн 38 к. та за опалення за січень 2012 року у сумі 1109 грн 75 к.(а.с.26 зворот).

Також, в матеріалах справи міститься копія рахунку на оплату №7696 від 29 лютого 2012 року позивачем нараховано кошти за холодне водопостачання за лютий 2012 року у сумі 26 грн 15 к. та за опалення за лютий 2012 року у сумі 1109 грн 76 к.(а.с.27).

Отже, посилання апелянта на те, що позивачем у лютому 2012 року двічі нараховувались кошти за спожиті послуги, є необґрунтованими з огляду на те, що позивачем нараховувались кошти за різні періоди за січень та лютий 2012 року. При цьому матеріли справи не містять доказів того, що у січні 2012 року надавався рахунок за оплату житлово-комунальних послуг за січень 2012 року.

Апеляційним судом при досліджені розрахунку заборгованості встановлено, що позивачем нараховувались кошти за холодне водопостачання та за опалення, як за нежитлове приміщення, з моменту прийняття рішення КМР №870 від 30 липня 2006 року «Про переведення житлового приміщення АДРЕСА_1 у нежиле». При цьому, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того, що вказане нежитлове приміщення використовувалось відповідачем, як житлове.

В тому, посилання апеляційної скарги про те, що позивачем надано невірний розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки апеляційним судом перевірено наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості ОСОБА_3, який відповідає обставинам справи. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що відповідачем не надано власного розрахунку, який би спростовував наданий позивачем розрахунок.

Також, необхідно зауважити, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 зверталась до позивача щодо необхідності проведення перерахунку заборгованості по наданим послугам, а їй було відмовлено.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування у апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний тест постанови складено та підписано 02 квітня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: