Справа № 712/3809/18
Провадження № 2/712/1286/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Романенко В.А.

за участю секретаря - Таран А.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Черкаської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання рішення частково незаконним, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Черкаської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання рішення частково незаконним, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6), є власником 7/20 часток в праві власності на жилий будинок АДРЕСА_1. Власником даного нерухомого майна вона стала на підставі договору дарування частки в праві власності на жилий будинок від 25.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_5. (відповідачами по справі) нею, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А.

Після укладення даного договору право власності на нерухоме майно було зареєстроване за нею в комунальному підприємстві «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2007 року № 13287709.

Після укладення даного договору вона тривалий період працювала та проживала поза межами міста Черкаси. В цей період до належної їй частини вселився її брат ОСОБА_8, у зв'язку з чим вона в судовому порядку вирішувала питання про його виселення.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2017 року по справі № 712/10127/17, яке набрало законної сили 31.01.2018 року, вирішено виселити ОСОБА_8 з належної їй частини будинку.

Після цього вона вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розміщена належна їй частина домоволодіння по АДРЕСА_1

Тому почала звертатися до відповідних органів для з'ясування, які документи необхідно зібрати та яким чином приватизувати земельну ділянку. Після звернення до Міськрайонного управління у Черкаському районі та м. Черкасах Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області мені повідомили, що земельна ділянка під її частиною домоволодіння вже приватизована. Тому 20.02.2018 року вона вже письмово звернулася до даного органу з заявою про надання копії відповідного державного акту.

З листом від 05.03.2018 року № К-30/0-0.221-36/150-18 Міськрайонне управління у Черкаському районі та м. Черкасах Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надало копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 27.06.2007 року, відповідно до якого згідно рішення Черкаської міської ради від 26.04.2007 року № 2-582, п. 1-3 земельна ділянка площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 на території Черкаської міської ради є спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, призначення цієї земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будівництва, господарських будівель і споруд .

Після цього її адвокат звернувся з адвокатським запитом до Черкаської міської ради щодо отримання рішення від 26.04.2007 року № 2-582 та документів, на підставі яких було прийнято рішення.

16.03.2018 року Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради своїм листом № 3725-01-21, 145-р надав завірену копію рішення Черкаської міської ради від 26.04.2007 року № 2-582 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші)».

Відповідно до п. 1.3 Рішення ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) дійсно передано безоплатно у спільну часткову власність земельну ділянку площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вважаю, що п. 1.3 Рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а Державний акт, виданий на його підставі, має бути визнаний недійсним.

Як зазначено вище її право власності на 7/20 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Черкаси було зареєстроване в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 20.01.2007 року, а тому саме з цього дня нею було набуте право власності на нерухоме майно згідно договору.

Згідно п. 1.1 договору у її власність передається жилий будинок АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 674 кв.м., наданій в постійне користування згідно рішення № 595-р від 11.08.55 року.

Таким чином при набутті права власності на частину домоволодіння, до неї перейшло і відповідне право користування земельною ділянкою під даною частиною домоволодіння. Натомість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 втратили будь-яке право на користування земельною ділянкою під даною частиною домоволодіння.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5. приховали той факт, що вони з 20.01.2007 року вже не являються власниками частини домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Черкаси та не являються користувачами земельної ділянки, на якій це нерухоме майно розміщене.

Зазначене підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо складення документа, що посвідчує право на земельну ділянку гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, наданій на адвокатський запит міськрайонним управлінням у Черкаському районі та м. Черкасах Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області з листом від 30.03.2018 року № 29-23-0.221-305/120-18. Згідно цієї технічної документації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надавали документи, що вони є власниками частини домоволодіння, і просили передати землю для обслуговування належного їм нерухомого майна.

Черкаська міська рада при прийнятті п. 1.3 рішення від 26.04.2007 року також належним чином не перевірила чи є на цей момент заявники відповідно власниками частини домоволодіння та користувачами відповідної земельної ділянки. Це зумовило прийняття незаконного рішення в частині передачі ОСОБА_4, ОСОБА_5. безоплатно у спільну часткову власність земельну ділянку площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Окрім того ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після ухвалення оскаржуваного рішення звернулися до Черкаського міського управління земельних ресурсів та отримали правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку, на підставі якого зареєстрували своє право власності на неї. Так Черкаським міським управлінням земельних ресурсів було видано на відповідну земельну ділянку державний акт на право власності на земельну ділянку від 27.06.2007 року серії НОМЕР_3.

У випадку задоволення вимоги про визнання незаконним та скасування п. 1.3 рішення даний державний акт (виданий на підставі оскаржуваного рішення) має бути визнаний недійсним.

Про оскаржувані рішення та державний акт вона дізналася лише у 2018 році коли вирішила приватизувати земельну ділянку під належною їй частиною домоволодіння. Про те, що земельна ділянка під належною частиною домоволодіння приватизована, жоден з відповідачів їй не повідомляв. Тому вона не знала та й не могла дізнатися про оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування та державний акт.

Просить суд визнати незаконним та скасувати пункт 1.3 рішення Черкаської міської ради від 26.04.2007 року № 2-582 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші). Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 27.06.2007 року, виданого ОСОБА_4, ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 на території Черкаської міської ради для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги по даній справі та обставини викладені в позовній заяві визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Окрім того просить розглянути справу без його участі.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася.

Представник Черкаської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд в позові відмовити.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області в судове засідання не з'явився, на попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 статті 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування частки в праві власності на жилий будинок від 25 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі з № 9364, ОСОБА_4, який діє від свого імені та від імені ОСОБА_5 подарували ОСОБА_6 7/20 часток в праві власності на жилий будинок АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 674 кв.м. наданій в постійне користування згідно рішення № 595-р від 11.08.55 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А.

Згідно витягу № 13287709 від 20.01.2007 року КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_6 є власником 7/20 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування /9364/25.12.2006/приватний нотаріус Велікова Н.А.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про виселення з житлового будинку встановлено: «Відповідно до договору дарування частки в праві приватної власності на жилий будинок від 25.12.2006 року ОСОБА_4, який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_5 безоплатно передали у власність ОСОБА_6 7/20 часток в праві власності на жилий будинок АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 674 кв.м. наданій в постійне користування згідно рішення № 595-р від 11.08.55 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2007 року.»

Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 41 Конституції України наголошено, що кожен має право володіти, користуватись, розпоряджатись своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пунктом 1.3 рішення Черкаської міської ради № 2-582 від 26.04.2007 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ОСОБА_9 та інші» передано громадянам ОСОБА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) безоплатно у спільну часткову власність земельну ділянку площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 27 червня 2007 року, ОСОБА_4, ОСОБА_5 мають у спільній частковій власності земельну ділянку площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 на території Черкаської міської ради, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером НОМЕР_4 (серії НОМЕР_5), який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 987 27.06.2007 року Дана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян здійснюється в межах норм, визначених цим Кодексом, і провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ст. 118 ЗК України, яка регулює порядок надання земельних ділянок у власність громадянам, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати у власність. Дане клопотання громадянина відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, а після його виготовлення приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання земельної ділянки громадянину у власність.

Згідно ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Відповідно до ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, право власності, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

В статті 393 ЦК України також передбачено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, нормами діючого законодавства передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як визнання недійсним відповідного акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, як акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, за умови, що він не відповідає закону і порушує права власника.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 04.06.2014 року у спорах пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, оскільки п. 1.3 рішення Черкаської міської ради від 26.04.2007 року № 2-582 та Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 27.06.2007 року, порушують права позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 19, 76, 77, 79, 80, 81, 82, 258, 263-265, 280-283, 354, 355 ЦПК України, ст. 116, 118, 121, 122, 125, 126, 152, 155 Земельним кодексом України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 393 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Черкаської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання рішення частково незаконним, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1.3 Рішення Черкаської міської ради від 26.04.2007 року № 2-582 «Про передачу громадян земельних ділянок у власність.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 27.06.2007 року, виданого ОСОБА_4, ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 235,0 кв.м. по АДРЕСА_1 на території Черкаської міської ради для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до апеляційного суду Черкаської області.

Головуючий: