Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 524/3203/16-ц

провадження № 61-544 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»;

представник позивача - Кравченко НаталіяОлегівна;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року у складі судді Рибалки Ю. В. та рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Пікуля В. П.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за яким він отримав у кредит 17 тис. доларів США на споживчі потреби із сплатою 14,5 % річних термін до 20 серпня 2018 року. У той же день для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким вони передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1 Полтавської області. На час звернення банку до суду із позовом зазначена квартира належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка є спадкоємцем померлої 5 червня 2012 року ОСОБА_8 Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму кредитної заборгованості в розмірі 12 535 доларів 46 центів США. Судове рішення позичальником не виконано, унаслідок чого станом на 4 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13 841 доларів 63 центи США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 3 003 доларів 40 центів США, проценти за користування кредитом у розмірі 2 013 доларів 10 центів США, пеня у розмірі 1 023 долари 63 центи США, залишок несплаченого кредиту у розмірі 6 429 доларів 22 центи США, штраф у розмірі 1 246 доларів 93 центи США.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 Полтавської області, шляхом її продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу зазначеної квартири в сумі 434 579 грн; виселити із вказаної квартири всіх зареєстрованих мешканців; зобов'язати Центр надання адміністративних послуг Кременчуцької міської ради Полтавської області зняти з реєстрації осіб, зареєстрованих у вказаній квартирі, а також стягнути з відповідачів понесені банком судові витрати.

У січні 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 пред'явили зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки припиненим, зобов'язання вчинити певні дії.

Зустрічний позов обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Посилаючись на статті 523, 608 ЦК України, зазначали, що зі смертю позичальника іпотека припиняється, оскільки вони не прийняли спадщину після нього та не надали згоди на забезпечення виконання зобов'язання новим боржником. Крім того, зазначали, що додатковим договором від 21 серпня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_5, були внесені зміни до кредитного договору в частині умов та строку повернення кредитних коштів, проте відповідні зміни до договору іпотеки внесені не були, іпотекодавців про зміну умов договору банк не повідомив та не отримав їх згоди на збільшення розміру їх відповідальності. Вимоги про їх виселення безпідставні, так як передана в іпотеку квартира була придбана не за кредитні кошти, іншого житла у них немає.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати припиненим договір іпотеки від 21 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5; внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 17 січня 2017 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 27 вересня 2017 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 21 серпня 2008 року у розмірі 13 841 доларів 63 центи США звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 21 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Татаринцевою І. А., зареєстрованим у реєстрі за № 5441, а саме - квартиру АДРЕСА_1 Полтавської області, яка належить ОСОБА_5, ОСОБА_4 на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу зазначеної квартири в сумі 434 579 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що кредитне зобов'язання у зв'язку із смертю боржника не припинилося, оскільки допускає правонаступництво спадкоємцями, а тому іпотека також не припинена. Оскільки кредитне зобов'язання порушено, залишається не виконаним, іпотека є чинною, відтак вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором обґрунтовані. Разом з тим, вимоги про виселення іпотекодавців та членів їх сім'ї із займаного житлового приміщення безпідставні, так як таке виселення можливо лише з наданням відповідачам іншого постійного житлового приміщення, яке банком не запропоновано.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано припиненим договір іпотеки від 21 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 5441. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті зустрічного позову відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив із того, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника у зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Іпотекодавці не надавали своєї згоди на забезпечення виконання зобов'язання новим боржником, а оскільки спадщина після померлого позичальника ніким не прийнята, заміна позичальника не відбулася, відтак є підстави для визнання договору іпотеки припиненим.

У грудні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що починаючи з жовтня 2014 року ОСОБА_6 порушувалися умови кредитного договору, у зв'язку з чим банк звернувся до суду і рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення з ОСОБА_6 суми кредитної заборгованості в розмірі 12 535 доларів 46 центів США задоволено. Рішення суду позичальником не виконано. 5 червня 2012 року майновий поручитель ОСОБА_8 померла, спадкоємцем якої є ОСОБА_4, яка набула статусу іпотекодавця квартири АДРЕСА_2. Судами не враховано, що на час звернення банку до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позичальник був живий, спадкова справа була заведена за заявою банку, із заявами про прийняття спадщини спадкоємці позичальника не зверталися, відтак заміна боржника у зобов'язанні за кредитним договором не відбулася, а статтею 17 Закону України «Про іпотеку» такої підстави припинення іпотеки як смерть боржника за основним договором не передбачено. Отже, іпотека є дійсною в силу статті 608 ЦК України.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилався на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим. При цьому вказав, що апеляційний суд правильно зазначив, що оскільки після смерті позичальника ОСОБА_6 спадщина ніким не прийнята, то заміна позичальника не відбулася. Іпотекодавці не надавали своєї згоди на забезпечення виконання зобов'язання новим боржником, договором такого обов'язку також не передбачено, отже іпотека є припиненою. Посилаючись на частину першу статті 1282 ЦК України, зазначав, що на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки. Відтак, згідно з частиною п'ятою статті 3, пункту 1 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека є припиненою.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за яким він отримав у кредит 17 тис. доларів США на споживчі потреби із сплатою 14,5 % річних термін до 20 серпня 2018 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким вони передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1 Полтавської області, яка належить ОСОБА_5, ОСОБА_4

Додатковим договором від 24 червня 2009 року № 1, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6, внесено зміни до кредитного договору від 21 серпня 2008 року, а саме до підпунктів 1.5, 1.6.1 щодо порядку погашення кредиту, нарахування відсотків та строку дії договору.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 листопада 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму кредитної заборгованості у розмірі 12 535 доларів 46 центів США.

Зазначене судове рішення ОСОБА_6 не виконано, унаслідок чого за розрахунком банку станом на 4 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13 841 доларів 63 центи США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 3 003 доларів 40 центів США, проценти за користування кредитом у розмірі 2 013 доларів 10 центів США, пеня у розмірі 1 023 долари 63 центи США, залишок несплаченого кредиту у розмірі 6 429 доларів 22 центи США, штраф у розмірі 1 246 доларів 93 центи США.

Власниками квартири, переданої в іпотеку, є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка успадковала 1/3 частку квартири після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8, відтак у силу статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статусу іпотекодавця зазначеної вище квартири.

Вимогами від 17 березня 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» повідомив ОСОБА_6 про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за ним, а також ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на іпотечне майно у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором та про необхідність звільнення житлового приміщення - іпотечного майна, які були отримані позичальником та іпотекодавцями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Після його смерті за заявою ПАТ «Державний ощадний банк України» Світловодською державною нотаріальною конторою Полтавської області було заведено спадкову справу. Спадкоємці ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У силу статей 525, 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині першій статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Отже, такої підстави припинення іпотеки як смерть боржника за основним зобов'язанням законом не передбачено.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 23 Закону України «Про іпотеку»).

У частині першій та третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, положеннями частин першої та другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 17 березня 2013 № 6-18цс13про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. А висновок про те, що у разі смерті боржника, який був стороною кредитного договору, не відбувається заміна боржника в зобов'язанні, оскільки має місце успадкування грошового обов'язку спадкоємцем, є помилковим. Оскільки у силу статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою, то іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання.

Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що у подальшому Верховний Суд України змінив і уточнив свою правову позицію.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки.

Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки)). Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника, отже, ліквідація несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Отже, оскільки ПАТ «Державний ощадний банк України»» реалізувало своє право іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до суду з позовом у травні 2016 року, в період дії договору іпотеки, коли зобов'язання, забезпечене іпотекою, належним чином не виконувалося, та до того, як позичальник - ОСОБА_6 помер (ІНФОРМАЦІЯ_1 року), то банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки і іпотека не є припиненою.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 10 лютого 2016 року № 6-216цс14 та № 6-84цс15.

У порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд зазначених вище вимог закону та обставин справи не врахував.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 про застосування статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (штрафу і пені).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк