Справа № 750/1782/18
Провадження № 2/750/972/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Карацюба М.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" до ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,

треті особи - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

02.03.2018 позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 та просив визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №1, що знаходиться в м. Чернігові, про проспекту Миру, 261; зняти вказаних осіб з реєстрації у квартирі №1, що знаходиться в м. Чернігові, про проспекту Миру, 261.

Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач, законний представник малолітньої особи у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки.

Представник органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради подав заяву про розгляд справи без його участі, при винесенні рішення просив врахувати інтереси дитини.

Третя особа ОСОБА_2 позов підтримав, пояснив суду, що вже проживає у спірній квартирі, відповідачі у ній не проживають.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

03.03.2008 ОСОБА_5 уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту у валюті долар США № 0.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № 30305Z126 від 03.03.2008, відповідно до умов якого у іпотеку було передано квартиру №1, що знаходиться в м. Чернігові, про проспекту Миру, 261.

13.02.2012 банк відступив позивачу відповідно до договору факторингу № 2 та договору про відступлення прав за договором іпотеки свої зобовязання по вказаних кредитному та іпотечному договорах.

Відповідно до довідки ПП «Техкомсервіс» № 544 від 12.07.2017 року по пр. Миру, 261/1, м. Чернігова зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2

03.07.2015 року ТОВ «Кей-Колект» набув на підставі договору іпотеки право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.16).

Між позивачем та ОСОБА_2 12.04.2017 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого виступає квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні ОСОБА_2 повідомив суду, що проживає у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 один, відповідачі там не проживають. Проте суд вказані відомості до уваги не приймає, оскільки такі посилання є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Позивачем не надано доказів того факту, що ОСОБА_3, ОСОБА_6 не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Таким чином, позивач, будучи іпотекодержателем спірної квартири, став її власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним пава користування та розпорядження своїм майном.

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У судовому засіданні представником позивача повідомлено, що між позивачем та відповідачами відбулась процедура позасудового врегулювання на підставі договору, проте вказаний договір суду як доказ не надано.

За положенням ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом статей 39, 40 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2ст. 109 ЖК України).

Така правова позиція висловлена і у Постановах ВСУ від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39цс15; від 24 червня 2015 р. у справі № 6-447цс15.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Із договору іпотеки вбачається, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради Чернігівської області 25.02.2008 згідно з рішенням згаданого виконавчого комітету № 19 від 19.02.2008, зареєстрованого в КП «ЧМБТІ» Чернігівської обласної ради 28.02.2008, номер запису 19407 в книзі 177.

У приватній власності ОСОБА_5 квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 перебувала із 28.02.2008, а договір іпотеки було укладено лише 03.03.2008.

Судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, спірна квартира є постійним місцем проживання відповідачів та їх єдиним житлом, що випливає із матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, постійного житлового приміщення, яке може бути надано відповідачам у зв'язку із виселенням, позивачем не запропоновано та не надано.

Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів, вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою з підстав зазначених у ст. 405 ЦК України задоволенню не підлягають.

З врахуванням наведених у мотивувальній частині доводів, вимога зняти вказаних осіб з реєстрації у квартирі №1, що знаходиться в м. Чернігові, про проспекту Миру, 261 задоволенню також не підлягає, оскільки не відноситься до компетенції суду та нерозривно повязана із першою позовною вимогою, у якій судом відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" до ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст складено 05.06.2018.

Суддя Л.В.Карапута