_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/2237/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2018

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Бундєвій Я.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на квартиру

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, неодноразово уточнюючи його, та остаточно, згідно заяви від 14.06.2016 року, просив суд визнати факт істотного збільшення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 внаслідок особистих його грошових затрат, визнати квартиру АДРЕСА_2 обєктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину цієї квартири та визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №185, в частині дарування ? частини квартиру АДРЕСА_2, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 18.01.2008 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та обґрунтовував їх тим, що спірна квартира, яка була придбана у 2000 році за гроші позивача, у період з 2001-2005 роки значно збільшилася у своєї вартості внаслідок трудових і грошових затрат на ремонтні роботи позивача тому є обєктом права спільної власності, а договір дарування, укладений відносно вказаної квартири між відповідачкою та її сином ОСОБА_3 у 2008 році є фіктивним, так як його відчуження зроблено лише з наміром виключити майно з обєктів спільної власності.

Представник відповідачів ОСОБА_6, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх у повному обсязі, та наполягаючи на тому, що квартира з 2000 року була особистою власністю відповідача ОСОБА_3, яка скористувавшись своїх правом власника подарувала її своєму синові.

Суд вислухавши доводи учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Рішенням Київського районного суду м Одесі від 05 червня 2013 року по цивільної справі №1512/12780/2012, що набрало законної сили, встановлений факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 11 жовтня 2000 року по грудень 2008 року, а тому ця обставина у порядку ч.2 та 4 ст.82 ЦПК доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст.60ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.61 та 62 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин першої-другої статті 74 Сімейного кодексу України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (статті 60-74).

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема можуть бути квартири. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених нормою ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна ті істотність такого збільшення підлягають зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення та його вартості після поліпшення.

Висновком №1324/24 судової будівельно-технічної експертизи від 19.09.2014 року встановлено, що у період 2002-2005 років у квартирі №60 за адресою: м. Одеса, вулиця академіка ОСОБА_7, 74 проводились будівельні роботи, вартість яких відповідно до наданого договору встановлює 459205 грн., вартість матеріалів згідно наданих документів встановлена у розмірі 673488 грн.; нормативно-розрахункова вартість робот визначена експертом у розмірі 46334 грн., нормативно-розрахункова вартість використаних матеріалів про проведенні робот складає 208329 грн.

Висновком №11/2017 судової оціночно-будівельної експертизи від 30.10.2017р. встановлено, що ринкова вартість спірної квартири станом до початку проведення будівельно-ремонтних робіт (без ремонту) станом на липень 2000р. становить12313 доларів США, що було еквівалентно 66983 грн. Ринкова вартість спірної квартири станом на липень 2005р. (без ремонту) становить 38462 доларів США, що еквівалентно 194628 грн. Ринкова вартість спірної квартири станом на липень 2005р. (з ремонтом) становить 54152 долари США, що еквівалентно 274009 грн. Ринкова вартість спірної квартири у звязку з проведенням в ній ремонту була збільшена на 15690 доларів США, що еквівалентно 79391 грн.

Факт проведення ремонтних робіт у період 2000-2005 років, за кошти позивача, та з його особистою участю, підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, при цьому відповідач ОСОБА_3 у період з 2002 по грудень 2005р. не працювала, знаходилася на забезпечення позивача, що підтверджується довідкою Кілійської райдержадміністрації від 23.03.2009р. та ПП «Кристина-Текстиль».

Таким чином, суд вважає доведеним у судовому засіданні, що у період проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період 2000-2005 років, вартість майна спірної квартири №60 за адресою: м. Одеса вулиця Академіка Вільямса, будинок 74, значно збільшилось внаслідок спільних трудових та особистих грошових затрат позивача, а тому, відповідно до вимог ст.62 СК України, може бути визнана за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що зазначене у ч.1 ст.70 СК України.

В даному випадку у судовому засіданні з боку відповідачів не надано доказів існування домовленості про визнання вказаної квартири, яка е спільною сумісною власністю, окремою приватною власністю ОСОБА_2, або згоди ОСОБА_1 на відчуження вказаного майна.

У судовому засіданні також встановлене, що спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування 18.01.2008 року; проживання однією сімєю сторін припинилось з грудня 2008 році, а вже у листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся із позовом про розподіл спільного майна подружжя до суду. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.10.2013 року було залишено без змін рішення Київського районного суду 05 червня 2013 року по цивільної справі №1512/12780/2012, яким було відмовлено у визнанні недійсним договору дарування спірної квартири та визнання за ОСОБА_1 право власності, на підставі того, що ОСОБА_1 заявляв вимоги про визнання права власності на майно на підставі того, що купував його за свої кошти у 2000 році, а діючи на той момент Кодекс про шлюб та сімю України не передбачав можливість поділу майна осіб, які проживали однією сімєю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі.

В даному випадку підставами визнання квартири сумісною власністю, є іншими, а саме збільшення її вартості у період 2000-2005 років, тому данні правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України, які набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Суд також вважає, що договір дарування спірної квартири між відповідачами від 18.01.2008 року, фактично був укладений, з метою виведення квартири з числа обєктів, що підлягають розподілу як сумісна власність, без наміру створення інших правових наслідків, про що свідчить як час укладення договору, так і ті факти, що всі особи які були зареєстровані у вказаної квартирі (у тому числі позивач і відповідач) не були зняті з реєстрації, а сам обдарований постійно знаходиться за межами України, тому відповідно до вимогч.1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Одночасно з цим, суд вважає, що вимоги позивача стосовно визнання факту істотного збільшення ринкової вартості спірної квартири внаслідок особистих його грошових затрат, не можуть бути задоволенні, оскільки встановлення такого факту окремо як юридичного не потрібно, бо ця обставина встановлюється при застосуванні судом норми ст.62 СК України.

Таким чином суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за ОСОБА_1 право власності на ? частину цієї квартири.

Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №185, в частині дарування ? частини квартиру АДРЕСА_2, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18.01.2008 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.