Справа № 148/281/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2018 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

з участю заявника ОСОБА_1

свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами окремого провадження. цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Левківська сільська рада Тульчинського району про встановлення факту перебування на утриманні.

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні, мотивуючи заявлені вимоги тим, що з жовтня 1994 року вона перебувала на повному утриманні своєї племінниці ОСОБА_4. 22.05.1997 ОСОБА_4 померла. Після смерті ОСОБА_4 вона звернулася до Тульчинської ДНК із заявою про видачу свідоцтва на спадщину після смерті ОСОБА_4 Проте, через відсутність юридично встановленого факту її перебування на утриманні ОСОБА_4, заявник не може реалізувати своє право на спадщину.

В звязку з даними обставинами заявник змушена звернутися до суду з даною заявою. Просить встановити факт її перебування на утриманні ОСОБА_4 з жовтня 1994 року по 22.05.1997.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заяву підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні тим, що викладенні в заяві і просить задовольнити.

Заінтересована особа представник Левківської сільської ради Тульчинського району в судове засідання не зявився. В матеріалах справи наявна заява від нього, згідно якої він просить справу розглянути в його відсутність, не заперечують проти задоволення заяви.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила лише той факт, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_4 в одному житловому будинку, а чи утримувала ОСОБА_5 ОСОБА_1 вона не знає.

Аналогічні покази дала свідок ОСОБА_3

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 22.05.1997 померла ОСОБА_4, яка являлась племінницею заявниці, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.4).

Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, спадкоємцем на майно згідно закону залишилася її тітка ОСОБА_1, що підтверджується копією довідки виданою виконкомом Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 25.10.2017 №708 (а.с.5).

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство.

Оскільки смерть спадкодавця ОСОБА_4 наступила до 01.01.2004, тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.).

Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Заявниця стверджує, що з жовтня 1994 року вона перебувала на повному утриманні своєї племінниці ОСОБА_4 Дана допомога була для неї основним джерелом доходів.

ОСОБА_1 звернулася до Тульчинської ДНК із заявою про видачу свідоцтва на спадщину після смерті ОСОБА_4 Проте, через відсутність юридично встановленого факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_4, вона не може реалізувати своє право на спадщину.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення: заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 315 ч.1 п.2 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду від 31.05.1995 року № 5, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заробітку, пенсії, стипендії інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи яка надавала утримання.

Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується копією свідоцтва про смерть, що міститься в матеріалах справи. (а.с.4)

Згідно до довідки ПФУ Тульчинського ОУПФУ Вінницької області від 12.02.2018 року, ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком з 01.01.1992 ( а.с.6)

На підставі п. 2 ч. 1 ст 315, може бути встановлено факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, що має значення для одержання свідоцтва про право на спадщину, призначення пенсії чи відшкодування шкоди за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання, згідно матеріалів судової практики, означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходу, то слід встановити чи була допомога постійним і основним джерелом засобів до існування.

З огляду на вищевикладене, до заяви про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні мають бути надані докази, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні особи, яка померла (документи, акти, листи ділового й особистого характеру); докази, які встановлюють, що надані заявнику матеріальні засоби є основним і постійним джерелом його існування (корінці поштових переказів, квитанцій та інші документи, що свідчать про одержання заявником грошей або іншої допомоги від годувальника); довідка із ЖЕКу або сільської ради про те, що заявник звертався до них за одержанням документа про перебування на утриманні померлого, однак йому в цьому було відмовлено через відсутність відомостей про утримання або на тій підставі, що заявник не був на утриманні; документи, що свідчать про те, що заявник був неповнолітньою або непрацездатною особою та перебував на утриманні спадкодавця не менше п'яти років та одержував від нього матеріальну допомогу, що була єдиним джерелом засобів до існування.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого встановлюється у судовому порядку.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які кожний окремо показали, що ОСОБА_1 та її померла племінниця ОСОБА_4 лише мешкали разом однією сім'єю за адресою с. Левківці Тульчинського району вінницької області та вели спільне господарство.

Суд критично ставиться до вищезазначених показань свідків, оскільки дані повідомлені ними не доводять обставин, визначених заявником ОСОБА_1 у заяві та не вказують на факт перебуваня останньої на повному утриманні померлої ОСОБА_4

Таким чином, заявниця ОСОБА_1 не надала суду підтверджуючих документів, які б довели той факт, що вона дійсно перебувала на утриманні померлої ОСОБА_4 та матеріальна допомога, яку вона отримувала від померлої племінниці, була постійним і основним джерелом засобів до існування. Заявницею не надано доказів того, що вона дійсно втратила джерело до існування після смерті ОСОБА_4

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.81 ч.1, 6 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, покази свідків, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги, що в судовому засіданні заявником ОСОБА_1 не надано документів, які б підтверджували той факт, що вона була непрацездатною чи за станом здоров'я чи то за віком, та матеріальна допомога, яку одержувала від ОСОБА_4, була для неї єдиним та основним джерелом існування. Документів які б підтвердили той факт, що заявник зверталася до певних органів місцевого самоврядування для одержання документа про перебування на утриманні померлої, або відмову у видачі даної довідки з будь-яких підстав, заявниця суду не надала, а тому підстав для їх задоволення немає.

Відповідно до ст.294 ч.7 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, сплачений заявником судовий збір підлягає зарахуванню в прибуток держави.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008, ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, п.1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, ст. 15 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 81, 263-265, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Левківська сільська рада Тульчинського району про встановлення факту перебування на утриманні відмовити.

Судові витрати залишити за стороною.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його складання шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 квітня 2018 року.

Суддя: