Справа № 303/973/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В.,

за участю секретаря Пилип Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного судувід 01 грудня 2017 року (у складі судді Маргитич О.І.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом у лютому 2017 р.

Після уточнення позовних вимог у листопаді 2017 р. (а.с.114-119) просила:

-визнати поширену інформацію ОСОБА_2 у мережі інтернет (www.youtube.com.,www.fasebook.com.,www.twitter.com., www.vk.com.) за назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» частину 1 та частину 2 недостовірною і зобов'язати ОСОБА_2 спростувати поширену в мережі інтернет (www.youtube.com., www.fasebook.com., www.twitter.com., www.vk.com.) недостовірну інформацію шляхом видалення відео за назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» частину 1 та частину 2 з мережі інтернет;

-стягнути з відповідача на її користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. і понесені нею судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 08 лютого 2017 р., приблизно о 15.30 год., до неї у кабінет зайшов відповідач із проханням посприяти у вирішенні його особистого питання шляхом впливу на працівників ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», які відмовили йому в оформленні документів. Позивач пояснила, що вирішення такого питання не відноситься до її компетенції у зв'язку з тим, що вона не є штатним працівником ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс». У подальшому відповідач почав поводити себе зухвало та повідомив, що в разі, якщо позивач не допоможе йому у вирішенні його питання, він розпочне відеофіксацію. Заперечуючи проти здійснення відеофіксації, вона посилалася на ст.307 ЦК України. Попри це, відповідач, зловживаючи своїм професійним статусом журналіста, з метою вирішення своїх особистих питань, продовжував здійснювати відеозапис, знаючи про відсутність згоди на проведення таких дій. У той же день позивач звернулася з відповідною заявою до відділення поліції. 10 лютого 2017 р. вона побачила в мережі Інтернет, (а саме: www.youtube.com., www.fasebook.com., www.twitter.com., www.vk.com.) заставку до відеороликів, де знаходилося її обличчя та назва «ІНФОРМАЦІЯ_1» (частина 1 та 2). Вважає, що назва цього відеоролику та поширене відповідачем відео, принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Такі дії ОСОБА_2 завдали їй моральної шкоди, яка виразилася в переживаннях, моральних стражданнях, порушенні душевної рівноваги, а також розладом здоров'я.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01 грудня 2017 р. позов задоволено частково: визнано поширену ОСОБА_2 інформацію в мережі Інтернет, (а саме: www.youtube.com., www/fasebook.com.,www/twitter.com., www.vk.com.) за назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (частина 1 та 2) недостовірною і такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3; зобов'язано ОСОБА_2 спростувати поширену в мережі Інтернет, (а саме: www.youtube.com., www/fasebook.com.,www/twitter.com.) недостовірну інформацію шляхом видалення відео за назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (частина 1 та 2) з мережі Інтернет; стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_3 заподіяну моральну шкоду в розмірі 8000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_3 1440 грн. у відшкодування судового збору.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено особливостей поширення інформації в мережі Інтернет за допомогою ресурсу «YouTube», що мають юридичне значення для правильного вирішення спору. Указує, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено факт поширення інформації (назва відео,тег) відповідачем особисто та чи наявна у цьому його вина, оскільки він відповідає лише за зміст самого відеоролику. Зазначає, що суд першої інстанції помилково визначив окремі складові метаданих контенту у взаємозв'язку із зовнішнім графічним відображенням матеріалу як дії вчинені особисто відповідачем, а назву контенту - як суб'єктивну думку відповідача, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію саме позивача та поширену відповідачем особисто. Указує, що судом першої інстанції не зазначено, в чому саме полягає недостовірність інформації відео та яким чином поширений відеоматеріал порушує особисті немайнові права позивача. Зазначає, що назва відеоролику є узагальненою по відношенню до юридичної особи, відтак належним позивачем за таких обставин мав би бути орган цієї юридичної особи. Указує, що відеофіксація позивача була спрямована на захист порушеного цивільного права відповідача, не забороненого законом засобом протидії, яка відповідає вимогам ст.19 ЦК України. Відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на втручання в особисте та сімейне життя позивача. Зазначає, що апелянту достеменно відомо, що ОСОБА_3 (на момент події) була представникомТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс» і перебувала з Товариством у правових відносинах певного виду. Указує, що надана позивачем довідка з АЗПСМ с. Ізки не доводить прямого причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та заподіяною особі шкодою і не є прямим доказом на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань. Зазначає, що розірвання трудового договору між позивачем і її роботодавцем відбулося за згодою сторін, що передбачає їх волевиявлення, і ця обставина не вказує про наявність безпосереднього причинного зв'язку між подією, яка мала місце в лютому 2017 р., і звільненням особи з роботи за наявності добровільної згоди на це сторін.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені доводи заперечень зводяться до того, що поширене відповідачем відео у мережі Інтернет принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, оскільки її робота пов'язана із надання юридичних послуг. Дії відповідача завдали позивачу моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях і переживаннях, порушенні душевної рівноваги, а також розладі здоров'я.

Згідно з приписами ст. 367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена відповідачем у мережі Інтернет інформація (відео) під назвою ««ІНФОРМАЦІЯ_1» із зображенням обличчя позивача є недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Щодо часткового задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходив із того, що позивачу внаслідок порушення її немайнових прав була заподіяна моральна шкоди, яка полягала у моральних стражданнях, втраті часу та фізичних сил, порушення нормального ритму життя.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність установленим обставинам, що мають значення для справи, належно оціненим доказам, нормам процесуального та матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність цих висновків і не дають підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, для скасування ухваленого рішення та відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що 08 лютого 2017 р. у приміщенні та на прилеглій території «І.Т.В. Сервіс Плюс», відповідач проводив відеозйомку. Зокрема, знімав позивачку, достеменно стверджуючи, що вона є працівником «І.Т.В. Сервіс Плюс». Відповідач у суді першої інстанції підтвердив, що саме він є автором відеороликів, поширених в мережі Інтернет в режимі вільного доступу (а саме: www.youtube.com., www/fasebook.com.,www/twitter.com.,www.vk.com.) під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» , де на заставці зображено обличчя позивача. Також відповідач підтвердив у суді першої інстанції, що саме він використовує канал «ІНФОРМАЦІЯ_2» в мережі Інтернет YouTube, на якому були розмішені відеоролики під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (частина 1 та частина 2).Із дослідженого судом першої інстанції відеоролику та скріншотів (screenshot) убачається, що на них зображена позивач, відеоролики «часть 1» та «часть 2» розмістив «ІНФОРМАЦІЯ_3» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с.38-44).

Позивач, захищаючи своє порушене право, звернулася із відповідною заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення громадянином ОСОБА_2 Згідно з висновком від 21 лютого 2017 р. за результатами вивчення зібраних матеріалів подальшу перевірку припинено. Проте, вже 22 листопада 2017 р. на підставі ухвали слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2017 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості на заявою позивача. Попередня правова кваліфікації - частина 1 статті 182 КК України (а.с.134,129).

Доводи апеляційної скарги зводяться до недоведеності факту поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, яка порушує її честь, гідність і ділову репутацію, не встановлення судом першої інстанції особливостей поширення інформації в мережі Інтернет за допомогою ресурсу «YouTube» та недоведеності позовних вимог у частині стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Однак, апеляційний суд Закарпатської області не погоджується із такими доводами як суперечними обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У нашому випадку наявні всі чотири підстави, які є необхідними для задоволення позову.

Так, інформацію було поширено на необмежене коло осіб, оскільки таку було розміщено в мережі Інтернет на сайтах, які користуються популярністю, що дає підстави стверджувати, що відео могло переглянути більше як одна особа. Поширена інформація стосується конкретної фізичної особи, а саме ОСОБА_3 (позивач).

Третім обов'язковим пунктом, який дає підстави для задоволення позовних вимог, є поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності.

Із цього приводу колегія суддів зауважує наступне.

Так, поширюючи інформацію у вигляді відео під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (частина 1 та частина 2), відповідач здійснював відеозйомку позивача, як він стверджував у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, як працівника цього Товариства. На підтвердження своїх доводів надав довіреність, видану ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», яке вповноважило ОСОБА_3 представляти інтереси Товариства, в тому числі в усіх судових інстанціях (а.с.201) і ОСОБА_3 таке представництво здійснювала (а.с.199-200).

На противагу цьому, позивачем було надано довідку з цього ж Товариства, датовану 21 квітня 2017 р., яка стверджує, що ОСОБА_3 згідно з відомостями кадрового обліку не працює і ніколи не працювала в цьому Товаристві (а.с.35). Також ОСОБА_3 було подано трудовий договір між працівником і фізичною собою, яка використовує найману працю від 02 вересня 2013 р. (а.с.128), згідно з яким між ОСОБА_4 (ФОП) і ОСОБА_3 було укладено трудовий договір із зобов'язанням останньої виконувати послуги юрисконсульта.

Виникнення між підприємством будь-якої форми власності чи фізичною особою-підприємцем і просто фізичною особою трудових відносин має підтверджуватися трудовим чи колективним договором, наявністю відомостей у кадровій службі тощо. Довіреність, на яку посилається відповідач, є неналежним доказом у контексті предмета доказування, оскільки Товариство лише уповноважує на представництво позивача. Натомість позивачем були надані належні та допустимі докази у підтвердження того, що вона перебувала у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_4, а не Товариством.

У контексті наведеного можна стверджувати, що відповідачем була поширена недостовірна інформація, яка полягає у розповсюдженні інформації, яка не є правдивою відносно позивача.

Четвертим пунктом, який дає підстави для задоволення позовних вимог у таких спорах є те, що поширена інформація має порушувати особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

ОСОБА_3 у суді першої інстанції наголошувала, що суть її позовних вимог зводиться не до змісту (інформації) у відео, а до його назви «мошенники» із зображанням позивача.

Так, у перекладі з російської слово «мошенники» перекладається як шахраї.

Із академічного тлумачного словника української мови шахрай це - спритна й нечесна в своїх учинках людина, дрібний злодій, що є фактичним, а не оціночним судженням.

Відповідач цього факту стосовно ОСОБА_3 не довів.

Тобто, поширюючи недостовірну інформацію про позивача, відповідач вочевидь порушив особисті немайнові права останньої, оскільки поширена інформація із зображенням обличчя позивача з підписом «мошенники» є такою, яка не відповідає дійсності, є образливою і завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Позивач у суді першої інстанції належними та допустимими доказами довела, що саме відповідачем було поширено щодо неї недостовірну інформацію внаслідок чого було порушено її особисті немайнові праві. Суд першої інстанції у рішенні підтримав таку позицію, а колегія суддів апеляційного суду не може не погодитися із таким висновком. Тим більше, відповідач протилежного не довів. Навпаки, погоджується із тим, що саме він здійснював відео зйомку позивача та виклав відповідне відео в мережі Інтернет.

Одним із доводів ОСОБА_2 у апеляційній скарзі є те, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено факт поширення інформації (назва відео,тег) відповідачем особисто та чи наявна у цьому його вина, оскільки він відповідає лише за зміст самого відеоролику.

Указаний довід є необґрунтованим.

Як пояснює Вікіпедія, YouTube - це популярний відеохостинг, що надає послуги розміщення відеоматеріалів.

Із YouTube довідки вбачається важливість контексту (ІНФОРМАЦІЯ_4) і рекомендації щодо метаданих(ІНФОРМАЦІЯ_5). Контекст відео дуже важливий для будь-якого відео, але особливо для публікації натуралістичного вмісту. Ключові пояснення до відео допоможуть користувачам знайти й зрозуміти вміст, а команді YouTube буде простіше його перевіряти в разі надходження скарг.

Наприклад, якщо громадський журналіст опублікує відео, на якому б'ють протестувальників, і додасть відповідний контекст, проблем, імовірно, не буде. У такому випадку релевантну інформацію можна надати на початку відео у вигляді списку порад щодо безпеки під час протесту або розповісти за кадром, чому виникли ці заворушення. У назві або описі відео має бути чітко вказано, що це репортаж або документальні кадри.

Із цього можна зробити висновок, що сам користувач, зареєстрований на сайті YouTube, добавляє контекст відео. У цьому випадку під словом контекст належить розуміти відрізок, частину тексту писемної чи усної мови із закінченою думкою, який дає змогу точно встановити значення змісту відео.

Метадані - це інформація про відео, як-от: його назва, опис, теги, анотації тощо. Завдяки метаданим користувачі можуть знайти відео на YouTube. Теги - це слова або короткі фрази, які допомагають визначити категорію відео. Правильне використання тегів може допомогти користувачам знайти відео в пошуковій системі. Теги потрібно додавати у відповідному розділі відео, яке ви завантажуєте на YouTube. Отже, з YouTube довідки (ІНФОРМАЦІЯ_6) можна побачити, що теги, контекст відео, метадані відео добавляються самим користувачем, а адміністрація YouTube слідкує лише за самим змістом відео, щоб у ньому не було, зокрема, забороненого до перегляду контенту.

У зв'язку з цим довід апеляційної скарги про те, що відповідач відповідає за сам зміст ролику, а метадані та контекст обирається YouTube, є неправдивим.

Щодо стягнення із ОСОБА_2 8000 грн. у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_3, апелянт указує, що такі вимоги є недоведеними.

Із цього приводу необхідно зауважити наступне.

За правилами ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт З Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Позивач, обґрунтовуючи свої доводи щодо стягнення із відповідача на її користь моральної шкоди, подала довідку з КП «Міжгірський центр первинної медико-санітарної допомоги» АЗПСМ с. Ізки від 11.02.2017 р. (а.с.37) про те, що вона дійсно зверталася до лікаря 11.02.2017 р. і їй було встановлено діагноз: гіпертонічний криз і носова кровотеча. Також позивач зазначила, що внаслідок ситуації, яка виникла, вона була змушена звільнитися із роботи у ФОП ОСОБА_4

Доводи відповідача з цього приводу мають оціночний характер, відповідач надає оцінку доказам, поданим позивачем, що не входить в його обов'язки і на власний розсуд їх трактує, що також є невірним, оскільки не дає підстав для скасування рішення суду в цій частині. Відповідач мав би на противагу подати свої докази, які б спростовували доводи позивача, однак ОСОБА_2 цього зроблено не було.

Отже, встановивши, що відповідачем стосовно позивача поширена недостовірна інформація, яка принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу діями відповідача заподіяна моральна шкода, розмір якої визначив, виходячи із засад розумності та справедливості.

Колегія суддів констатує, що відповідачем була поширена для широкого загалу неправдива інформація, яка виражається у розміщенні в Інтернеті відеоролику, контент якого не відповідає дійсності (щодо особи позивача) та створює у широкого кола осіб (кому вказана інформація стала відомою) викривлене уявлення про особу позивача, що зумовлює порушення її честі, гідності та ділової репутації і підлягає захисту в судовому порядку, що і було зроблено судом першої інстанції.

У силу вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2, відкидаючи доводи позивача та висновки суду першої інстанції, удався до їх оцінки з точку зору правильності, доведеності чи обґрунтованості, однак у свою чергу жодними належними та допустимими доказами їх не спростував, а тому по своїй суті доводи апеляційної скарги є декларативними та недостатніми для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 грудня 2017 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 23.05.2018 р.

Судді: