Справа № 354/824/16-ц
Провадження по справі № 2/354/181/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді: Іванова А.П.

при секретарі: Савчук М.І.

позивачки: ОСОБА_1

представника позивачки: ОСОБА_2

відповідачки: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Яремчанська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,-

в с т а н о в и в:

07 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, укладений 05 червня 2006 року у м. Яремче між нею та ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та застосувати двосторонню реституції.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належав будинок, розташований за адресою: м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області. З ОСОБА_3 в неї склались дружні стосунки. Та допомагала їй по господарству, давала їжу, одяг. ОСОБА_3 пообіцяла їй, що буде її доглядати до смерті та поховає, а взамін відповідачка запропонувала передати їй у власність будинок. Вона погодилась на таку пропозицію і 05 червня 2006 року її відвезли до нотаріуса ОСОБА_5, де вона не розуміючи, які документи підписує, вважаючи, що підписує договір довічного утримання, підписала документи.

Після укладення договору стосунки між позивачкою та ОСОБА_3 погіршились. ОСОБА_3 перестала надавати позивачці будь-яку допомогу. Внаслідок таких дій відповідачки ОСОБА_1 вимушена була піти жити до своїх родичів. В жовтні 2016 року ОСОБА_1 одержала копію договору дарування житлового будинку від 05 червня 2006 року та їй вголос прочитали його зміст. Таким чином ОСОБА_1 дізналась про те, що насправді вона уклала з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку, а не договір довічного утримання. Дізнавшись про свою помилку щодо суті укладеного договору, для захисту своїх прав ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні ОСОБА_1, в силу свого похилого віку, не змогла дати будь-яких пояснень щодо своїх позовних вимог.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 позов підтримала в повному обсязі. Пояснила, що ОСОБА_1 не письменна. При укладанні договору дарування ОСОБА_1 його не читала, вголос договір їй не зачитувався. Укладаючи договір дарування житлового будинку ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання, неправильно сприймаючи при укладенні договору його умови.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що знає ОСОБА_1 з 2002 року та з цього часу допомагала їй у господарстві, на городі, піклувалась про неї. В якості подяки про її турботу про позивачку у 2006 році ОСОБА_1 сама запропонувала укласти договір дарування житлового будинку. Що ними і було зроблено. Договір дарування укладався між нею та ОСОБА_1 без будь-яких умов. Після укладення договору дарування ОСОБА_1 проживала в спірному будинку, вона допомагала їй, як і до укладення договору, лікувала її. Ніяких конфліктів між ними не було. З вимогою про догляд, про надання продуктів, тощо ОСОБА_1 до неї після укладання договору дарування не зверталась. В подальшому ОСОБА_1 забрав до себе її родич ОСОБА_6, який і є ініціатором цього позову.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав. Заявив, що позивачкою пропущений строк позовної давності. Пояснив, що позивачка свідомо подарувала житловий будинок ОСОБА_3 та розуміла значення своїх дій. Зазначив, що питання дарування будинку обговорювалось в присутності ОСОБА_1 на засіданні Яремчанської міської ради у 2010 році. Нотаріус при укладанні договору дарування чітко розяснила ОСОБА_1 та ОСОБА_3 умови і наслідки таких дій. Питання визнання договору дарування недійсним самою ОСОБА_1 ніколи не ставилось, тільки після того, як її забрав в свою родину ОСОБА_6, у 2016 році постало вказане питання, ініціатором якого є ОСОБА_6

Суд, вислухавши відповідачку ОСОБА_3, представників сторін, свідків, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засідання пояснила, що ОСОБА_1 письменна та розумна жінка.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що у 2006 році ОСОБА_1 подарувала його дружині ОСОБА_3 житловий будинок, за адресою м.Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області, оскільки вони багато років допомагали ОСОБА_1 Договір дарування ОСОБА_1 укладався свідомо, за її особистим бажанням. Пояснив, що ОСОБА_1 сама розписувалась у документах. Ніяких конфліктів між ОСОБА_1 та їх родиною не було. ОСОБА_6 забрав ОСОБА_1 в свою родину, забирає в неї пенсію.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_1 розповідала про те, що подарувала свій житловий будинок ОСОБА_3

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5, яка працює нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори пояснила, що посвідчувала у 2006 році договір дарування житлового будинку, який укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 При укладанні договору дарування були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і вона їм пояснила, які наслідки укладання такого договору. ОСОБА_1 читала договір і розуміла,що вона підписує саме договір дарування житлового будинку, а не будь-який іншій договір. ОСОБА_1 власноручно підписала договір та розписалась у інших документах. Питання про її неписьменність не ставилось.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що у 2010 році вона будучи депутатом Яремчанської міської ради була присутня на засіданні земельної комісії, де ставилось питання про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації. На засіданні комісії були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 На засіданні комісії ОСОБА_1 говорила про те, що подарувала житловий будинок ОСОБА_3, при цьому не казала, що її ввели в оману, що вона не хотіла укладати договір дарування.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що у 2007 році вона розмовляла з ОСОБА_1 і та розказувала їй, що подарувала свій житловий будинок ОСОБА_3, при цьому ніяких претензій до ОСОБА_3 не висловлювала. Пояснила, що ОСОБА_1 власноручно писала заяву на отримання довідки із погосподарської книги у сільську раду та підписувала її. Їй відомо, що в подальшому ОСОБА_1 забрав до себе родич ОСОБА_6, який погано до неї ставився, став за неї отримувати пенсію.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 обманула ОСОБА_1 та примусила її подарувати їй житловий будинок. Пояснив, що ОСОБА_1 неграмотна та неписьменна.

Згідно договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами укладеного 05 червня 2006 року (а.с.4), ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області.

Згідно заяви №429 від 19 березня 2010 року (а.с.5) та довіреності від 19 листопада 2016 року (а.с.8), вказані нотаріально посвідчені документи за дорученням ОСОБА_1 підписували за неї інші особи.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_6, що мешкає за адресою: смт. Делятин, вул. Лесі Українки, 11, Івано-Франківської області (а.с.6), разом з родиною ОСОБА_6 проживає ОСОБА_1

Згідно висновку №281116 про ринкову вартість житлового будинку від 28 листопада 2016 року (а.с.7) вартість житлового будинку, розташованого за адресою: м.Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області становить 62540,00 гривень.

Згідно копії паспорту СЕ131345 (а.с.10) виданого ОСОБА_1 03 липня 2002 року ОСОБА_1 власноручно поставила підпис у паспорті.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 05 червня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №616 (а.с.4).

Посилаючись в позовній заяві на ст.229 ЦК України, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, як на підставу визнання правочину недійсним, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до того, що вона є особою похилого віку, хворіє, потребує стороннього догляду і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним зазначено, що при укладанні договору дарування позивачка помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично був укладений договір довічного утримання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За правилами ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом зазначених статей, Дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку Обдарованого, у свою чергу Обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

Разом з тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, ст. 744 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків

сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Зі змісту вказаної норми слідує, що помилка може бути визнана істотною, якщо вона стосується природи правочину, прав та обов'язків сторін тощо.

Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, відповідає усім вимогам закону.

У п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено ,що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивачки, в обґрунтування вимог ОСОБА_1, при укладенні договору дарування ОСОБА_1 помилялася відносно правових наслідків договору, прав та обов'язків сторін, що на її думку є обставиною, що має істотне значення.

Як вбачається з Договору дарування (а.с.4), при його укладанні ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, склали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдарований прийняв в дар житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що розташований в м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області. Зміст статей 229, 230, 231, 233-235, 717, 721, 727 ЦК України, ст. 65 Сімейного кодексу України сторонам нотаріусом розяснено (а.с.4). Крім того в п.4 Договору зазначено, що укладення цього договору не повязане із виконанням Обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника зараз або в майбутньому.

В судовому засіданні нотаріус Яремчанської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, підтвердила, що укладення договору у 2006 році відповідало намірам та бажанню ОСОБА_1 і ОСОБА_3, було вчинено ними добровільно. ОСОБА_1 розуміла, що вона дарує свій житловий будинок ОСОБА_3 без будь-яких умов.

Крім того, як підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 після укладення договору дарування ОСОБА_1 неодноразово в присутності інших осіб підтверджувала, що подарувала свій житловий будинок ОСОБА_3, при цьому ніяких претензій до останньої не предявляла.

Таким чином, наведені обставини свідчать, що при вчиненні 05 червня 2006 року та в подальшому правочину - договору дарування будинку, позивачка ОСОБА_1 не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, згідно зазначених доказів мала намір на укладення саме договору дарування житлового будинку, а не іншого правочину.

Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка ОСОБА_1 на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім'я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування будинку, що підтвердила в судовому засіданні ОСОБА_5

Твердження представника позивачки адвоката ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_1 не письменна, спростовується показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 та не може бути прийняте до уваги. Те, що в подальшому замість ОСОБА_1 в офіційних документах підписи ставили інші особи, на думку суду, повязано із похилим віком ОСОБА_1

Отже, твердження представника позивачки щодо незрозумілості природи договору, прав та обов'язків сторін є безпідставними.

Твердження представника позивачки адвоката ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1, не читала договір, спростовується показаннями ОСОБА_5 та не може свідчити про помилку з її боку в розумінні ст.229 ЦК України.

Твердження свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 ввела в оману ОСОБА_1 щодо укладеного договору є голослівним, нічим не підтвердженим та не може бути прийнято судом до уваги.

Таким чином представник позивачки адвокат ОСОБА_2 не надала жодних доказів про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мали місце саме на момент вчинення правочину та що така помилка дійсно мала місце, яку саме істотну умову такої угоди вона неправильно сприймала, яким чином таке неправильне сприйняття вплинуло на її волевиявлення з огляду на те, що договір дарування є безвідплатним договором і мотиви укладення угоди не мають правового значення для вирішення спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення внаслідок помилки.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 зазначала, що її помилка полягає в тому, що вона сподівалася на отримання після укладання договору допомоги від ОСОБА_3, але їхні стосунки погіршились і ОСОБА_3 перестала їй надавати допомогу.

Однак, умови щодо встановлення обов'язку Обдаровуваного надавати Дарувальнику матеріальну допомогу, спірний договір не містить та містити не міг, оскільки є безоплатною угодою.

Крім того, з пояснень відповідачки ОСОБА_3 та пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_5 вбачається, що позивачка, як Дарувальник, ніяких умов не ставила ОСОБА_3, види матеріального забезпечення і догляду за нею не обумовлювались, будинок позивачка подарувала добровільно, нотаріусом був розяснений зміст договору дарування та його наслідки. В подальшому ОСОБА_1 не зверталась до ОСОБА_3 з вимогами про надання їй допомоги за договором. Позивачка у 2007 році, у період вчинення правочину, не мала тяжких захворювань, сама проживала в будинку, вела господарство, тримала корову.

За таких обставин суд вважає, що підстав визнання оспорюваного договору укладеним позивачкою внаслідок помилки не вбачається.

Посилання представника позивачки адвоката ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 має похилий вік, проживає у свого родича ОСОБА_6, бажає проживати у житловому будинку, самі по собі не є підставою для визнання відповідного договору дарування недійсним і не свідчать про помилку щодо укладеної угоди в розумінні ст.229 ЦК України.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачка не надала доказів на підтвердження обставин, з якими пов'язувала свої цивільно-правові вимоги, а обставини, на які посилалась, не є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_1, укладаючи договір дарування будинку, помилялася в природі договору, його умовах, своїх та відповідачки правах та обов'язків, і така помилка є істотною саме для позивачки як сторони угоди.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Крім того, суд вважає, що позивачка з даними вимогами звернулася з пропуском строку. Вона була стороною договору дарування, договір укладався 05 червня 2006 року, у її присутності, вона розуміла значення своїх дій, діяла добровільно. З даним позовом звернувся до суду лише 07 грудня 2016 року. Поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом судом не встановлено.

В абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Так як позивачці відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю, то відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Оскільки позивачці у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідачки на користь позивачки сплаченого судового збору, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

На підставі постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.229-233,717,722,727 ЦК України та керуючись ст.ст.12, 13, 18, 76-78, 81, 89, 95, 141, 206, 229, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Яремчанська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області, укладеного 05 червня 2006 року у м. Яремче між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та про застосування двосторонньої реституції відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до вимог п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 31.07.2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Іванов