АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа №643/6082/16-ц

провадження № 22-ц/790/1794/18

05 червня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Харківської міської ради

на рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року (суддя Єлізаров І. Є.)

по цивільній справі № 643/6082/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності, -

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 01.04.2015 року було укладено договір про дольову участь у будівництві нежитлової будівлі за адресою: м. Харків, вул.Інтернатська,3. Протягом 2015-2016 років, за вищезазначеною адресою було здійснено будівництво нежитлової будівлі. На теперішній час будівництво завершено, у зв'язку чим виникло питання щодо оформлення правовстановлюючих документів на даний об'єкт. Відповідач за весь час будівництва не виконав умови договору, тобто участі у будівництві не брав, чим порушив п.п. 2.2., 2.3. договору. Просив розірвати договір від 01.04.2015 року про дольову участь у будівництві вказаної нежитлової будівлі, укладений між ним та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на цю будівлю.

В судове засідання сторони не з'явилися.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року позов задоволено в повному обсязі.

Розірвано договір від 01.04.2015 року про дольову участь у будівництві нежитлового приміщення за адресою: м. Харків, вул.Інтернатська,3, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1, право власності на на нежитлову будівлю літ. «М-2 », загальною площею 170,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Інтернатська, 3.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не з'ясовано правового статусу спірної будівлі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 9 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 01.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про дольову участь у будівництві нежитлової будівлі за адресою: м.Харків, вул. вул. Інтернатська, 3.

Пуктом 2.2 договору передбачено, що дольщики приймають участь в виконанні загально - будівельних робіт з будівництва об'єкта. Оплата проводиться шляхом передачі готівкою грошових коштів основному дольщику та оформлюється передача «Актом прийому - передачі грошових коштів».

Відповідно до пункту 2.3 договору, дольщик приймає дольову участь в розмірі 25%, а основний дольщик 75% від вартості будівництва.

Пункт 2.4 встановлює, що після завершення будівництва право власності на об'єкт будівництва розподілиться відповідно дольового внеску, а саме: дольщик - 25%, а основний дольщик - 75%.

Протягом 2015-2016 років, за вищезазначеною адресою було здійснено будівництво нежитлового приміщення.

Відповідач за весь час будівництва не виконав умови договору, тобто участі у будівництві нежитлової будівлі не брав, чим порушив п.п. 2.2., 2.3. договору.

Відповідно до пункту 3.6 договору, у разі невиконання дольщиком пунктів 2.2, 2.3 договору, основний дольщик має право розірвати даний договір, якщо дольщик не згоден розірвати договір, спір вирішується згідно діючого законодавства, за місцем знаходження основного дольщика.

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого ФОП ОСОБА_3 на нежитлову будівлю літ. «М-2», яка розташована за адресою : м.Харків, вул. Інтернатська, 3, має загальну площу 170,8 кв.м.

Відповідно до технічного звіту про стан будівельних конструкцій нежитлової будівлі літ. «М-2», розташованої за адресою: : м. Харків, вул. Інтернатська,3 та визначення можливості подальшої експлуатації ( Свідоцтво про державну реєстрацію № 2 027083 від 06.04.2004 р.), встановлено, що експлуатація нежитлової будівлі можлива, дефектів в несучих конструкціях та фундаментальних будівлях не виявлено, технічний стан будівельних конструкцій нежитлової будівлі в цілому забезпечує надійну експлуатацію та безпеку для користувачів. Технічні рішення, прийняті під час будування нежитлового приміщення відповідають вимогам чинних норм і правил державних стандартів будівельних санітарних та противовогнегасних норм (а.с.13-22).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам при розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль визначено як сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм державних стандартів і правил.

Державний архітектурно - будівельний контроль здійснюється Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами.

Законом України від 09.04.2015 p. № 320 - У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень у сфері архітектурно - будівельного контролю та удосконалення містобудівного законодавства» передано на місцевий рівень повноваження, пов'язані з наданням дозвільних документів на початок будівельних робіт та прийняття об'єктів в експлуатацію.

Так, відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положенням про Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (далі положення про Інспекцію), затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 № 7/15, повноваження щодо реалізації державного архітектурно-будівельного контролю на території міста Харкова (в тому числі виконання дозвільних та реєстраційних функцій, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів) здійснює Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради. ЇЇ метою є забезпечення додержання на території міста Харкова містобудівного законодавства України та запобігання його порушенням.

Відповідно до п. 3.1.8 Положення про Інспекцію, остання відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, бере участь у всіх господарських та цивільних судових справах однією із сторін, в яких є Харківська міська рада в якості сторони або третьої особи у спорах щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт дозволяється після реєстрації повідомлення або декларації про початок виконання будівельних робіт чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Таким чином, під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний проект.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначений статтями 29, 31 вищевказаного Закону, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 24, 30 цього Закону.

Виконувати будівельні роботи, підключати об'єкт будівництва (І-ІІІ) категорії до інженерних мереж та споруд без реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (дозвільної документації) забороняється.

Наявність технічного звіту (Свідоцтво про державну реєстрацію № 2 027083 від 06.04.2004 р.) про стан будівельних конструкцій нежитлової будівлі літ . «М-2», розташованої за адресою: : м. Харків, вул. Інтернатська,3 , на якому ґрунтується рішення суду першої інстанції, не є достатньою підставою для визнання права власності на самочинне будівництво судом.

Оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції у справі була відсутня інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, то визнання права власності на такий об'єкт нерухомого майна, суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно частини 2 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів №461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката.

Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об'єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти, є Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю.

Доказів того, що позивач звертався до певних органів з питань оформлення права власності на об'єкт самочинного будівництва матеріали справи не містять, проектна документація на самовільне будівництво відсутня, споруди в експлуатацію не введені.

З огляду на викладене, колегія судів вважає за необхідне скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір в сумі 827 гривень, сплачений при подачі апеляційної скарги.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 827 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.06.2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

ОСОБА_4