Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

місто Київ

справа № 210/1666/16-ц

провадження № 61-1827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року у складі суддів Бондар Я. М., Зубакової В. П., Соколан Н. О.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, в подальшому зміненим, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000, 00 грн щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який розірвано 01 вересня 2009 року. У шлюбі у сторін народилася спільна дочка, ОСОБА_6, яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500, 00 грн щомісячно, починаючи з 12 березня 2016 року і до досягнення повноліття дитиною. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року змінено в частині розміру стягнутих з ОСОБА_5 аліментів з 1 500, 00 грн на 1 000, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовував постановлене рішення тим, що відповідач є приватним підприємцем, має нестабільний заробіток, проте є працездатною особою та має можливість працювати. Судом зазначено, що, виходячи з рівності обов'язку батьків утримувати дітей та зважаючи на прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років, факт наявності у відповідача іншої дитини, зменшення розміру стягнутих аліментів з 1 500, 00 грн до 1 000, 00 грн не протирічитиме положенням статей 180, 182 СК України та відповідатиме потребам дитини.

Позивач, не погодившись із постановленим рішенням суду апеляційної інстанції, у жовтні 2016 року звернулася із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з вимогою про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги заявник посилалася на те, що судом апеляційної інстанції допущено неповне з'ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом апеляційної інстанції не враховано того, що інший спір за участю ОСОБА_5 про стягнення з нього аліментних платежів є штучним, предмет спору між сторонами у тій справі відсутній. Заявник зазначала про незалучення її до участі у справі № 215/1753/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів й стверджувала, що відповідач є матеріально забезпеченою особою й зобов'язаний сплачувати саме 1 500, 00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За змістом пункту 1 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції в порядку, встановленому процесуальним законом.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 січня 2018 року.

Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції судом застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) (далі - ЦПК України 2004 року) (чинної норми права на момент постановлення оскаржуваних судових рішень), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01 вересня 2009 року розірвано. У шлюбі у сторін народилася дитина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та проживає разом із матір'ю.

ОСОБА_5 з 2009 року до 2016 року надавав позивачеві грошові кошти шляхом їх електронного переказу на банківський рахунок ОСОБА_4; призначенням зазначених платежів визначено сплату аліментів або надання фінансової допомоги дитині. На утриманні відповідача, ОСОБА_5, є ще одна малолітня дитина, народжена в іншому шлюбі, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року в цивільній справі №215/1753/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на дитину стягнуто з ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_8 аліменти у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 квітня 2016 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дочки, то грошові кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За правилом частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У частині другій статті 182 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції, зважаючи на встановлений прожитковий мінімум на дітей віком від 6-ти до 18 років з 01 січня 2016 року у розмірі 1 455, 00 грн, з урахуванням нерегулярного та мінливого характеру доходів відповідача й перебування на його утриманні ще однієї малолітньої дитини, вірно визначено природу правовідносин між сторонами, застосовано належні норми права, справедливо вирішено спір та обґрунтовано змінено рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд визнає безпідставними посилання заявника на незалучення її до участі у розгляді справи № 215/1753/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, оскільки вони зводяться до незгоди позивача з судовим рішенням, ухваленим в іншому судовому провадженні. Оцінка судового рішення, постановленого в іншому провадженні, є неможливою під час розгляду цієї справи.

Доводи заявника про те, що інший спір за участю ОСОБА_5 про стягнення з нього аліментних платежів є штучно створеним, стосуються зміни оцінки доказів, а так само свідчать про незгоду заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції щодо розгляду справи згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України.

Окрім цього, такі доводи заявника не є слушними також з огляду на те, що відповідно до положення статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд, перш за все, враховує факт наявності у платника аліментів інших неповнолітніх дітей, які вправі отримувати від відповідача кошти на своє утримання, а не інших судових рішень про стягнення аліментів з платника.

Доводи заявника про те, що відповідач має достатньо великий дохід, що ним не спростовано, не надано документів на підтвердження протилежного, Верховним Судом також не беруться до уваги, оскільки саме ОСОБА_4 відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову. Суди попередніх інстанцій не дійшли до переконання про обґрунтованість вимог заявника про стягнення аліментів у розмірі більшому, ніж вирішено цими судами, оскільки такі доводи позивача залишилися недоведеними під час їх судового розгляду; з'ясування наведених питань за своєю правовою природою відноситься до встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, доводи заявника у цій частині стосуються зміни оцінки доказів, а так само свідчать про її незгоду з висновками судів щодо їх оцінки, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції щодо розгляду справи згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик