Справа № 495/271/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Ткаченко О.М.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 (ордер серії ОД № 161098 виданий 22.02.2018 року)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: Поповська Г.С. (довіреність № 01-39/20 видана 31.12.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/271/18

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_7

за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації

про відібрання малолітніх дітей

В С Т А Н О В И В:

15.01.2018 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_7 (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації (далі по тексту - третя особа) про відібрання малолітніх дітей (а.с.2-5).

Так, позивач просить суд:

- негайно відібрати малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері - ОСОБА_7, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, та повернути малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за визначеним попереднім місцем проживання, а саме до батька - ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_2;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 704,80 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2018 року відкрито провадження по справі № 495/271/18 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей. Справу призначено до розгляду (а.с.21-23).

Представник позивача (ОСОБА_3 ) - ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи (ООП в особі ССД Б-Дністровської РДА) - Поповська Г.С., у судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_3 та просила суд їх задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_7, відзив або заперечення на позов ОСОБА_3 до суду не надала та в судове засідання 19.04.2018 року не з'явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.51).

Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Крім того, слід зазначити, що відповідач - ОСОБА_7, не з'явилася і в минулі судові засідання 22.02.2018 року та 23.03.2018 року, надавши до суду клопотання про перенесення слухання справи у зв'язку з її хворобою та погодними умовами, але жодних доказів поважності причин її не з'явлення в судові засідання до суду не представила.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.43 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. Учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Згідно із ч.1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Такі дії відповідача - ОСОБА_7, на думку суду, є зловживанням її правами та намагання безпідставно затягнути розгляд даної справи.

Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе та необхідне розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7), зареєстрований 13.07.2012 року у виконавчому комітеті Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 13. Після розірвання шлюбу відновлено ОСОБА_7 дошлюбне прізвище «ОСОБА_7».

Сторони від шлюбу мають малолітніх дітей:

- сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданого 17.12.2012 року, актовий запис № 105 (а.с.6);

- доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, виданого 21.03.2014 року, актовий запис № 249 (а.с.7).

За твердженням позивача, після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, ОСОБА_7 у 2015 році залишила сім'ю, покинула двох неповнолітніх дітей та переїхала до будинку батьків по АДРЕСА_3.

Позивач зазначає, що з 2015 року син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6, залишились проживати з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

24.02.2017 року ОСОБА_7 разом зі своїми батьками силоміць (при цьому нанесли тілесні ушкодження матері ОСОБА_3 - ОСОБА_11 (за даним фактом Білгород-Дністровським ВП ГУНП В Одеській області розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України) забрали дітей та вивезли їх до с. Старокозаче, та вчиняли перешкоди батькові щодо його спілкування зі своїми дітьми.

На підставі звернення ОСОБА_3 Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією як органом опіки та піклування здійснювалася перевірка та розгляд питання про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_6, за наслідками якої надано висновок 03.04.2017 року №01-39/1468, відповідно до якого орган опіки вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 біля батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-9).

За твердженням позивача, з 24.02.2017 року діти не відвідують дитячий садочок, в будинку ОСОБА_7 для дітей створені жахливі умови: у дітей немає своїх ліжок, не має одягу, не вистачає продуктів харчування, мати ніде не працює та заробітку не має.

Відповідно до акту обстеження, складеним спеціалістами служби у справах дітей та Старокозацької сільської ради від 30.03.2017 року, ОСОБА_7 разом з дітьми проживає у будинку своїх батьків разом з батьками: ОСОБА_12, 1961 р.н., (на пенсії, працює) ОСОБА_13, 1962 р.н., (на пенсії) та рідними братами, які згідно характеристики Старокозацької сільської ради від 22.02.2017 року за №198 та №197 на території сільської ради виявили себе з негативної сторони, схильні до скоєння злочину та перебувають на профілактичному обліку за вчинення правопорушення: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_10 Житлова площа будинку становить приблизно 30 кв.м. Будинок складається із трьох кімнат, ванної кімнати та кухні, коридору. ОСОБА_7 разом з дітьми займає кімнату не більше як 5 кв.м. Внаслідок чого належних умов не створено, двоє старших дітей сплять разом на одному ліжку, мати з новонародженою дитиною разом на другому. Також немає шафи для дитячого одягу, відсутнє місце для розваг. Санітарно-гігієнічний стан житлового приміщення задовільний: чисто, прибрано, в кімнатах охайно. В приміщенні кухні відсутнє вікно та немає вентиляції, внаслідок чого стеля та стіни вкрити пліснявою. Необхідно провести негайний ремонт. В наявності всі комунальні послуги, побутова техніка та інші речі побуту.

Спеціалісти служби у справах дітей районної державної адміністрації 30.03.2017 року провели бесіду з ОСОБА_7, та склали відповідний протокол. В ході бесіди вияснилось наступне - внаслідок сімейних сварок на побутовому рівні ОСОБА_7 11.08.2016 року залишила чоловіка з дітьми та переїхала жити до своїх батьків в с. Старокозаче. До кінця серпня 2016 року їздила до с. Козацьке працювати у продуктовому магазині. За час проживання окремо чоловік надав їй допомогу у розмірі 6000 грн. Обмаль дитячого одягу пояснила тим, що речі залишились у с. Козацькому. На запитання чому діти не відвідують дошкільний заклад пояснила, що не хоче віддавати дітей до садка, бо діти не бажають ходити до дитячого садочка. Матері було вказано, що відповідно до п.1. ст. 4. ЗУ «Про дошкільну освіту» дошкільна освіта є обов'язковою первинною складовою частиною системи безперервної освіти в Україні.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_11, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-12).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.11.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2017 року залишено без змін (а.с.13-16).

Згідно із ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, як стверджує ОСОБА_3, мирним шляхом сторони не можуть домовитись про повернення малолітніх дітей за визначеним попереднім місцем проживання, а саме до батька - ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин.

Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Згідно із ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч.ч. 8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст.151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно із ч.1 ст.152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст.155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Пунктами 2-5 ст.164 Сімейного кодексу України передбачені підстави для позбавлення батьківських прав, які згідно положень ч.1 ст.170 можуть слугувати підставами для відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Зокрема, це ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною, хронічний алкоголізм або наркоманія батьків а також випадки, коли батьки вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації неможна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Натомість мати дітей не створила належних умов для проживання дітей, оскільки, як встановлено актом обстеження проживає із дітьми в кімнаті не більше 5 кв.м., двоє старших дітей сплять разом на одному ліжку, мати з новонародженою дитиною разом на другому, приміщення кімнати потребує ремонту, на теперішній час не працює.

Враховуючи, що батько має належні житлово-побутові умови для забезпечення дітей усім необхідним для їх розвитку, має стабільний дохід, має можливість утримувати малолітніх дітей матеріально, позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання, створює належні умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання дітей, у зв'язку із чим на даний час існують виняткові обставини для визначення місця проживання дітей з батьком, а не з матір'ю, і що таке відповідатиме інтересам дітей, сприятиме належним умовам їх проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню, що було встановлено місцевим судом та судом апеляційної інстанції під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визначення місця проживання малолітніх дітей, але до сих пір діти перебувають при матері та вона ухиляється будь-яким шляхом від передання їх батьку.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст. 7, 150, 151, 152, 155, 161, 164, 170 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-77, 81, 141, 247, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_7, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей - задовольнити.

Відібрати малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері - ОСОБА_7, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Повернути малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за визначеним попереднім місцем проживання, а саме до батька - ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_12 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_11 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко