Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 279/10126/15-ц

провадження № 61-2816св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Волкової Н. Я. від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Трояновської Г. С., від 25 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2007 рокуміж банком та

ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 202 000 грн, зі строком повернення до 05 вересня

2017 року. 10 вересня 2007 року на забезпечення виконання основного зобов'язання було укладено договір іпотеки предметом якого став житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а ОСОБА_4 виселено та знято з реєстраційного обліку. Однак у зазначеному будинку залишилася проживати ОСОБА_3, яка добровільно залишати будинок не бажає.

З урахуванням викладеного,ПАТ КБ «ПриватБанк»просило суд виселити відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 06 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2016 року, у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що іпотечне майно було придбано не за рахунок кредиту, а тому виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачу іншого постійного жилого приміщення.

У листопаді 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди відмовили у виселенні відповідача з житлового приміщення без з'ясування змісту та суті статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

У січні 2017 року ОСОБА_3подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 06 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та банком було укладено кредитний договір, виконання зобов'язання за яким було забезпечено договором іпотеки від 06 вересня 2007 року. За вказаним договором іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1, у якому з 13 лютого 2008 року зареєстрована та проживає відповідач як співвласник даного майна.

Встановлено, що житловий будинок ОСОБА_4 було придбано за договором купівлі-продажу від 02 квітня 1985 року № 1567, право власності зареєстровано 30 серпня 2005 року.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 листопада 2013 року звернено стягнення на іпотечне майно - указаний житловий будинок та виселено з нього ОСОБА_4

Відповідач продовжує проживати в будинку, вимоги позивача про добровільне виселення не виконуються.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічнаправова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого

2016 року № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу та який придбано задовго до отримання кредитних коштів, дійшли правильного висновку про те, що без надання відповідачу іншого постійного житла унеможливлюється її виселення з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області

від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило