Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 200/1345/15-ц

провадження № 61-1427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. від 04 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Демченко Е. Л. Волошина М. П., Куценко Т. Р. від 27 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, з урахуванням уточнених протягом розгляду справи вимог просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь відшкодування майнової шкоди в розмірі 85 847, 85 грн, завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 29 листопада 2012 року в м. Дніпропетровську на Запорізькому шосе поблизу електроопори № 112 з вини водія ОСОБА_5, який керував автомобілем марки «Фольксваген Пассат», реєстраційний номер НОМЕР_1, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої належний позивачеві автомобіль марки «Форд Фьюжин», реєстраційний номер НОМЕР_2, отримав механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Україна».

Розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до проведеного автотоварознавчого дослідження від 31 жовтня 2014 року № 4110/14/2014 склав 85 847, 85 грн.

Оскільки ОСОБА_5 добровільно не оплатив вартість відновлювального ремонту, позивач звернувся до суду з позовом, який просив задовольнити на підставі статей 1166, 1187, 1188 ЦК України.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 відшкодування майнової шкоди у розмірі 85 847, 85 грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що обов'язок відшкодувати шкоду покладається на особу, з вини якої завдано таку шкоду. Зібраними по справі доказами підтверджено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини відповідача, тому він зобов'язаний відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог з урахуванням роз'яснень, викладених у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

ОСОБА_5, не погодившись із судовими рішеннями, у вересні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що судами першої та апеляційної інстанцій при визначенні розміру майнової шкоди невірно застосовано пункти 2.4 та 8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика), щодо величини втрати товарної вартості, яку стягнуто судом, оскільки в цьому випадку величина втрати товарної вартості не повинна нараховуватися відповідно до пункту 8.6 Методики. Судами не було з'ясовано, чи було здійснено при відновленні автомобіля заміну деталей на нові, чи ні; суди не звернули уваги на те, чи була необхідність фарбувати окремі складники автомобіля у разі їх заміни та про те, чи погіршує зовнішній вигляд транспортного засобу така заміна. Також заявник зазначає, що судом першої інстанції невірно встановлені обставини справи, які не відповідають дійсності, зокрема, те, що відповідач на момент розгляду справи не надав суду доказів щодо наявності іншого страхового полісу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 15 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 15січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року)), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 листопада 2012 року перед перехрестям Запорізького шосе та вулиці Панікахі у м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Форд Фьюжин», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля марки «Фольксваген Пассат», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_5

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2012 року, яка є чинною, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 5).

Зазначеною постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Форд Фьюжин», реєстраційний номер НОМЕР_2, зайнявши крайнє положення на проїзній частині та включивши сигнал повороту, тобто діючи відповідно до Правил дорожнього рухуУкраїни, почав здійснювати поворот ліворуч та під час цього відбулось зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Пассат», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, який всупереч вимогам пункту 1.3 додатка № 2 «34. Дорожня розмітка» до Правил дорожнього руху України, рухався по суцільних лініях розмітки в попутному напрямку.

Згідно з постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2012 року залишена без змін. Судом визначено, що зіткнення відбулося саме у той момент, коли автомобіль марки «Форд Фьюжин», виконуючи розворот, знаходився перпендикулярно по відношенню до загального потоку транспорту, про що свідчать пошкодження лівих дверей автомобіля «Форд Фьюжин», а автомобіль «Фольксваген Пассат», не врахувавши траєкторію руху автомобіля «Форд Фьюжин», допустив зіткнення своєю передньою частиною, а також те, що водій автомобіля «Форд Фьюжин», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 виконав усі вимоги Правил дорожнього рухущодо початку руху та зміни його напрямку, зокрема, зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, надав перевагу зустрічному транспорту та за наявності зліва дорожньої розмітки 1.3. мав право розраховувати, що іншими учасниками дорожнього руху будуть дотримані правила щодо заборони перетину суцільної лінії дорожньої розмітки, якою поділяються потоки транспорту у кожному із напрямків (а.с. 97-98).

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, у разі ухвалення судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 КУпАП), суд повинен врахувати, чи містить така постанова суду висновки про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 31 жовтня 2014 року № 4110/14/14 вартість ремонтно-відновлювальних робіт транспортного засобу «Форд Фьюжин», реєстраційний номер НОМЕР_2, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, без урахування коефіцієнта фізичного зносу деталей становить 85 047, 85 грн, з урахуванням такого зносу - 53 203, 60 грн (а.с. 8-23).

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі наданих доказів, зокрема висновку експертного дослідження від 31 жовтня 2014 року № 4110/14/14, у якому надана належна оцінка обставин, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено автомобіль позивача, у зв'язку із чим завдані матеріальні збитки підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі втрати товарної вартості транспортного засобу - 85 047, 85 грн.

Згідно з пунктом 2.4 Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 зазначеної Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом аналізованих положень величина втрати товарної вартості входить до складу вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-760цс15. Підстав відступити від цього правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Ухвалюючи рішення про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, суди правомірно застосували до спірних правовідносин положення Методики, вірно з'ясували фактичний розмір заподіяних позивачу збитків та зробили обґрунтований висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми втрати товарної вартості транспортного засобу у розмірі 85 847, 85 грн, яка зазначена у автотоварознавчому дослідженні.

Доводи касаційної скарги про невірне застосування судами наведеної Методики та про те, що судами не з'ясовано, чи було здійснено при відновленні автомобіля заміну деталей на нові та чи існувала необхідність фарбувати окремі складники автомобіля у разі їх заміни, Верховний Суд визнає необґрунтованими. Так, згідно з рахунком на оплату від 03 грудня 2012 року № 1511, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Вектор Транс», вартість розрахована з урахуванням заміни деталей та фарбування окремих деталей автомобіля «Форд Фьюжин», реєстраційний номер НОМЕР_2, а у підпункті «е» пункту 8.6.2 Методики, на який посилається заявник в касаційній скарзі, визначаються обставини, за яких величина втрати товарної вартості транспортного засобу не нараховується, зокрема, в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року)

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи скаржника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути реалізоване цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року зупинено виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Верховний Суд дійшов до переконання про обґрунтованість висновку про залишення без змін заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, постановлених у справі, та відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, що зупинені до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик