Постанова

Іменем України

05 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/17200/17-ц

провадження № 61-340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі суддів: Мазурик О. Ф., Кулікової С. В., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про відібрання дитини.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона та відповідач у справі є батьками малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8 разом з матір'ю. Вона разом з дитиною проживає за місцем своєї реєстрації, відповідач окремо від них.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що 5 липня 2017 року відповідач без її відома та згоди, всупереч інтересам дитини змінив місце проживання малолітньої дитини шляхом викрадення і відмовився її повернути, просила суд на підставі статті 162 СК України постановити рішення про негайне відібрання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 і повернути дитину матері.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у складі судді Шевченко Т. М. в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено: вирішено відібрати дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_6 та повернути матері ОСОБА_4; стягнуто з відповідача на користь позивача 1344 грн судового збору; допущено негайне виконання рішення.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розпорядженням Служби у справах дітей визначено місце проживання малолітньої дитини разом із матір'ю, місцем проживання дитини є місце проживання матері, а також, що підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, не встановлено.

У грудні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, в якій він просить скасувати рішення апеляційного суду і передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки воно ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано з Голосіївського районного суду м. Києва зазначену справу та зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року до завершення розгляду касаційним судом.

19 січня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, який мотивований тим, що рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим та ухвалене судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі ОСОБА_6 аргументи є необгрутованими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.

15 лютого 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла зазначена справа.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції встановив, що з 25 грудня 2015 року по 27 червня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_7.

Позивач разом з дитиною проживає за місцем своєї реєстрації, відповідач окремо від них.

Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 серпня 2017 року № 413 визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4

Відповідно до частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Суд установив, що відповідач самочинно, без згоди матері, з якою на законних підставах проживала малолітня дитина, змінив її місце проживання.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що місцем проживання дитини є визначене розпорядженням служби у справах дітей місце проживання матері, враховуючи вік дитини, провідною умовою забезпечення найкращих інтересів якої є забезпечення щоденного емоційного контакту з матір'ю, та відсутність підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій при розгляді даної справи порушені норми процесуального права, оскільки не містять у собі посилань на

обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Інші доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2018 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року до завершення розгляду касаційної скарги, тому виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. Є. Червинська