Провадження № 22-ц/783/4756/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя та провести поділ цієї квартири між ним та відповідачем, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частину квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вказана квартира була придбана під час шлюбу з відповідачем, однак, відповідач не визнає його права на належну йому частку в квартирі і після розірвання шлюбу повністю позбавила його можливості доступу до житла.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 року позов задоволено.

Визнано квартиру №42 на вул. П.Панча, 18б у м. Львові обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Проведено поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальній частці цієї квартири за кожним з них.

Стягнуто зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 3625 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд повинен був встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання їхньої сторони про призначення в справі судової будівельно-технічної експертизи, оскільки однією з обставин, що підлягає встановленню в такій категорії справ, є визначення дійсної ринкової вартості спірного майна.

Крім того, в судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 просила суд відступити від засади рівності часток подружжя при поділі квартири, врахувавши, що з нею проживають діти.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, яке набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї (ч.2 ст.70 СК).

Частиною третьою статті 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2006 року (а.с.7), який за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.11.2016 року було розірвано (а.с.77).

Від подружнього життя сторони мають двох малолітніх синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання яких за рішенням суду позивач ОСОБА_5 сплачує у користь відповідача ОСОБА_2 аліменти.

Предметом спору є квартира №42 в будинку №18б на вул. П.Панча у м. Львові, яка складається з двох кімнат житловою площею 33,7 кв.м., загальною площею 64,8 кв.м. (а.с.8).

Квартира зареєстрована на праві власності в цілому за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 17.02.2011 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на підставі наказу від 17.02.2011 року №285-Ж-Ш (а.с.8-9).

Відповідач ОСОБА_2 визнала, що спірна квартира була придбана в інтересах сімї на підставі договору про пайову участь у будівництві житла, стороною якого вона записана, однак, самого договору та квитанцій про оплату пайових внесків відповідач суду не надала.

Отже, вказаний договір був укладений відповідачем ОСОБА_2 в інтересах сімї, а тому майно, набуте у власність за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, письмовими доказами у справі підтверджується той факт, що у період придбання спірної квартири позивач ОСОБА_5 офіційно працював на роботі в Іспанії і, зокрема, 10.07.2007 року переказав на імя відповідача ОСОБА_2 26000 Євро (а.с.60), що також підтвердила в судовому засіданні й сама відповідач.

Дохід (заробітна плата) відповідача ОСОБА_2 в період з 2006 року по 2009 рік становив від 1000 грн. до 2200 грн. в місяць (а.с.61-64).

Відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира була придбана за рахунок належних їй особисто грошових коштів.

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки була придбана під час шлюбу за їх спільні кошти.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про рівність часток сторін у спірній квартирі при її поділі, оскільки відповідачем не доведено наявності підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 70 СК України, для відступлення від засади рівності часток.

Так, зокрема, відповідачем не доведено належними доказами того факту, що розмір аліментів, які діти одержують від позивача за рішенням суду, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та/або лікування.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 на ці обставини у суді першої інстанції взагалі не посилалась і жодних доказів на їх обґрунтування суду не подавала, а тому апеляційний суд відповідно до вимог ст.367 ЦПК України не враховує при вирішенні даного спору письмових документів та фотосвітлин, які відповідач долучила 11.10.2017 року до своїх письмових пояснень (а.с.109-122), оскільки вона не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від неї.

Однак, це не перешкоджає відповідачеві звернутись до суду з окремим позовом про збільшення розміру присуджених їй з позивача аліментів та/або про участь позивача у додаткових витратах на дітей за наявності для того визначених законом підстав.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обовязковою підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 травня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_8