Справа № 382/15/18 Головуючий у І інстанції Литвин Л. І.
Провадження № 22-ц/780/2748/18 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 26 27.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 липня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Мережко М.В.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Березовенко Р.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 04 вересня 2006 року було укладено кредитний договір №K3JWAU03084980, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 47 435,00 грн. на термін до 05 вересня 2011 року.

За умовами договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно договору.

Також договором визначено, що у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нарахованої від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредитні кошти у визначеному розмірі. Проте, відповідач не надавав своєчасно грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним зобов'язанням.

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань перед банком, відповідач за станом на 01 грудня 2017 року має перед позивачем заборгованість у розмірі 609 819 грн, з яких:

- 36 006,80 грн. - заборгованість за кредитом;

- 177 156,84 грн. - заборгованість по відсотками за користування кредитом;

- 1 702,63 грн. - заборгованість за комісією;

- 394 952,73 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Позивач вказував, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину заборгованості за кредитом. Тому просив стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за кредитом в розмірі 106 000 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 36 006,80 грн., та 69 993,20 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів по справ, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У своїй апеляційній скарзі вказувало, що суд не врахував під час розгляду справи наявність рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року, яким звернуто стягнення на заставне майно, яке було предметом забезпечення виконання зобов'язань за умовами договору №K3JWAU від 04 вересня 2006 року, а також ту обставину, що вказане рішення залишається невиконаним. Також ПАТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що має право на стягнення несплачених, але нарахованих сум щомісячних платежів у межах трирічного строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції правильно застосував наслідки спливу строку позовної давності, рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Тому просив відхилити апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» та залишити рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 04 вересня 2006 року було укладено кредитний договір №K3JWAU03084980, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 47 435,00 грн. на термін до 05 вересня 2011 року (а.с. 7-8).

За умовами договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно договору.

Також договором визначено, що у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нарахованої від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач станом на 01 грудня 2017 року має перед позивачем заборгованість у розмірі 609 819 грн, з яких: 36 006,80 грн. - заборгованість за кредитом; 177 156,84 грн. - заборгованість по відсотками за користування кредитом; 1 702,63 грн. - заборгованість за комісією; 394 952,73 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань (а.с 4-6).

Користуючись своїм правом, стягнути заборгованість у розмір, меншому ніж нарахований, у вказаному розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» визначило розмір заборгованості до стягнення: 106 000 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 36 006,80 грн., та 69 993,20 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Отже, судом було встановлено наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача.

Разом з цим, під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача - ОСОБА_3 подала письмову заяву про застосування строку позовної давності. Посилаючись на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з п.3.3 Кредитного договору, остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати зазначеного в п.1.1 договору, а саме 05 вересня 2011 року.

Як видно з графіку погашення заборгованості (а.с. 9), останній платіж відповідач повинен був сплатити 04 вересня 2011 року.

Із доданого до матеріалів справи розрахунку вбачається, що останній платіж за договором відповідачем було зроблено 17 березня 2009 року.

Проте, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 лише 29 грудня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Поважних причин пропуску строку під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач суду не вказав.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо невиконаного рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року, яким звернуто стягнення на заставне майно, яке було предметом забезпечення виконання зобов'язань за умовами договору №K3JWAU не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки апелянт не вказав суду поважних причин неподання такого доказу до суду першої інстанції. Більше того, наявність цього судового рішення не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Твердження апелянта щодо наявності підстав для стягнення судом несплачених, але нарахованих сум щомісячних платежів у межах трирічного строку оцінюються колегією суддів критично, оскільки встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Вказана позиція узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Ю.О. Матвієнко

Р.В. Березовенко