Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/26965/14-ц

провадження № 61-9359зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представники ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у судовому засіданні заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Маліновської В. М. від 6 березня 2015 року, ухвали апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Желепи О. В., Рубан С. М., Кабанченко О. А. від 19 травня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Касьяна О. П., Мартинюка В. І., Попович О. В., Остапчука Д. О., Савченко В. О. від 18 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У вересні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 30 березня 2007 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 уклали договір кредиту № 380/305/07-Ж, відповідно до умов якого банк надав йому у тимчасове користування грошові кошти в сумі 208 тис. доларів США зі сплатою 12,50 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 березня 2017 року.

20 червня 2008 року позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про заміну боржника в зобов'язанні, згідно з яким ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_4 приймає на себе його зобов'язання перед кредитором за вказаним кредитним договором.

20 червня 2008 року позивач та відповідачі уклали договір про заміну боржника в зобов'язанні, згідно з яким ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_4приймає на себе його зобов'язання перед кредитором за кредитним договором.

13 серпня 2009 року банк та ОСОБА_4 уклали додаткову угоду № 2 про внесення змін до вказаного кредитного договору, за умовами якої було, зокрема, збільшено термін кредитування до 29 березня 2022 року та змінено графік погашення основної заборгованості. Крім того, положеннями цієї додаткової угоди передбачалось також видачу додаткової суми кредиту в розмірі 11 тис. 17 доларів США 97 центів з цільовим призначенням - на реконструкцію.

30 березня 2007 року позивач та ОСОБА_4 уклали договір кредиту № 380/306/07-Ж, відповідно до умов якого банк надав їй у тимчасове користування грошові кошти в сумі 208 тис. доларів США зі сплатою 12,50 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 березня 2017 року.

13 серпня 2009 року банк та ОСОБА_4 уклали додаткову угоду № 2 про внесення змін до вказаного кредитного договору, за умовами якої, зокрема, було збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 14,00 % річних, збільшено термін кредитування до 29 березня 2022 року та змінено графік погашення цього кредиту. Крім того, положеннями вказаної додаткової угоди передбачалось також видачу додаткової суми кредиту в розмірі 12 тис. 266 дол. США 94 центи з цільовим призначенням - на реконструкцію.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 30 березня 2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П., відповідно до підпункту 1.1. якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали в іпотеку нерухоме майно: нежилі приміщення (в літері «А») загальною площею - 107,80 кв.м., в тому числі № 1-4 площею 72,00 кв. м, місце спільного користування площею 35,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки зобов'язання за кредитними договорами належним чином не виконувалися, то банк просив суд задовольнити його вимоги за договорами кредиту від 30 березня 2007 року № 380/305/07-Ж у сумі 328 тис. 295 дол. США 84 центи, що станом на 1 вересня 2014 року було еквівалентно 4 млн 305 тис. 308 грн 46 коп. та договором кредиту від 30 березня 2007 року № 380/306/07-Ж у сумі 286 тис. 995 дол. США 23 центи, що станом на 1 вересня 2014 року було еквівалентно 3 млн 763 тис. 687 грн 56 коп. та звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежилі приміщення (в літері «А») загальною площею - 107,80 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі нежилі приміщення № 1-4 площею 72,00 кв. м, місце спільного користування площею 35,80 кв. м, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором кредиту від 30 березня 2007 року № 380/305/07-Ж, яка станом на 1 вересня 2014 року становила 328 тис. 295 дол. США 84 центи, що було еквівалентно 4 млн 305 тис. 308 грн 46 коп, що складається з: суми заборгованості за кредитом - 186 тис. 50 доларів США 79 центів, суми заборгованості за процентами - 115 тис. 784 долари США 94 центи, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 9 тис. 727 долари США 74 центи, пені за несвоєчасне повернення процентів - 16 тис. 732 долари США 38 центів та заборгованості ОСОБА_4 за договором кредиту від 30 березня 2007 року № 380/306/07-Ж, яка станом на 1 вересня 2014 року становила 286 тис. 995 долари США 23 центи, що було еквівалентно 3 млн 763 тис. 687 грн 56 коп., що складається з: суми заборгованості за кредитом - 185 тис. 582 доларів США 81 цент, суми заборгованості за процентами - 100 тис. 55 доларів США 7 центів, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 455 доларів США 42 центи, пені за несвоєчасне повернення процентів - 901 долари США 93 центи. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: нежилі приміщення (в літері «А») загальною площею 107,80 кв. м, в тому числі № 1-4 площею 72,00 кв. м, місце спільного користування площею 35,80 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, включаючи всі чинні поліпшення, переобладнання та реконструкції, що належать на праві приватної власності в рівних частинах ОСОБА_10 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 30 березня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П., шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що відповідно до положень статей 38 та 39 Закону України «Про іпотеку» суд визначає в резолютивній частині рішення початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи судові рішення без змін, суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач належним чином виконав зобов'язання за договорами кредиту, але ОСОБА_4 своїх зобов'язань належним чином за ними не виконала, тому на предмет іпотеки слід звернути стягнення в судовому порядку.

У травні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд судових рішень, в якій вона просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року й ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції 2004 року) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 38 та 39 Закону України «Про іпотеку».

На обґрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня та 3 квітня 2017 року і постанови Верховного Суду України від 1 та 22 березня 2017 року, 5 квітня 2017 року (справи № 336/7977/14-ц та № 644/4855/14-ц) і 19 квітня 2017 року.

15 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_11 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню.

За положеннями пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції 2004 року) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції 2004 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що 30 березня 2007 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 уклали договір кредиту № 380/305/07-Ж з наступними змінами, відповідно до умов якого банк надав йому у тимчасове користування грошові кошти в сумі 208 тис. доларів США зі сплатою 12,50 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 березня 2017 року.

20 червня 2008 року позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір про заміну боржника в зобов'язанні, згідно з яким ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_4 приймає на себе його зобов'язання перед кредитором за вказаним кредитним договором.

30 березня 2007 року позивач та ОСОБА_4 уклали договір кредиту № 380/306/07-Ж з наступними змінами, відповідно до умов якого банк надав їй у тимчасове користування грошові кошти в сумі 208 тис. доларів США зі сплатою 12,50 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 29 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 30 березня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачі передали в іпотеку нерухоме майно - нежилі приміщення (в літері «А») загальною площею 107,80 кв. м, в тому числі № 1-4 площею 72 кв. м, місце спільного користування площею 35,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з пунктами 4.1., 4.5. указанного іпотечного договору в разі порушення основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за договорами, якими обумовлене основне зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, як в цілому, так і будь-яку його частину, в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи відповідну його частину в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, або шляхом продажу предмета іпотеки чи відповідної його частини іпотекодержаталем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки чи відповідної його частини через укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки між іпотекодавцями та відповідним покупцем.

Порушуючи умови кредитних договорів, ОСОБА_4 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредитів, внаслідок чого станом на 01 вересня 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 328 тис. 295 доларів США 84 центи, що було еквівалентно 3 млн 763 тис. 687 грн 56 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, яке залишено без змін ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанцій, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення вказав, що звернути стягнення на предмет іпотеки слід шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна.

Натомість в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня та 3 квітня 2017 року і постановах Верховного Суду України від 1 та 22 березня 2017 року, 5 квітня 2017 року (справи № 336/7977/14-ц та № 644/4855/14-ц) і 19 квітня 2017 року вказано, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити в грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Наведене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 38 та 39 Закону України «Про іпотеку».

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення в резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Таким чином, статті 38 та 39 Закону України «Про іпотеку» в судових рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, про перегляд яких подана заява, були застосовані правильно. Отже, підстави для задоволення заяви про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року, ухвали апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року та їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України (в редакції 2004 року), пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк