УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

241/1540/17

4-с/241/2/2018

25.06.2018 року смт Мангуш

Першотравневий районний суду Донецької області

у складі:

головуючого судді Демочко Д.О.,

при секретарі Орчелоті І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Мангуш скаргу ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження та постанови від 10 серпня 2016 року про арешт майна, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на постанови державного виконавця Приморського ВДВС м. Маріуполя в Донецькій області ОСОБА_2 від 23.07.2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП №48221213 та постанову від 10 серпня 2016 року про арешт майна боржника ВП №48221213. З вищевказаними постановами не згодна, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, вона не була ознайомлена з нею тому відсутні підстави для накладення арешту на майно яке їй належить. З посиланням на ст. ст. 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час відкриття виконавчого провадження) вказує на те, що в постанові не було вказано строк для добровільного виконання постанови, що вимагає припис ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», також не вказано, що в випадку не надання боржником документального підтвердження виконання рішення суду, буде розпочато примусове виконання цього рішення зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат. В звязку з чим вважає, що постанова не відповідала вимогам законодавства. До того ж, скаржник вказує на те, що в порушення вимог ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час відкриття провадження) - державний виконавець не направила на її адресу постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення. ОСОБА_1 30.07.2015 року вже виконала рішення суду і передала ОСОБА_3 суму грошей у розмірі 245 264, 67 грн про що надає копію розписки. В звязку з вищевикладеними порушеннями просилапоновити строк звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця визнати дії державного виконавця відносно не надіслання на її адресу листа з повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №48221213 від 23.07.2015 року та закрити виконавче провадження у звязку з фактичним виконанням у повному обсязі та скасувати постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження.

Заявниця ОСОБА_1 до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд скарги без її участі, зазначила, що доводи скарги підтримує у повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_3 до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти задоволення скарги.

Державний виконавець Приморського ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_4 до суду не з'явилась, надала письмові заперечення на скаргу, та просила відмовити боржнику у задоволенні скарги за відсутністю підстав.

Суд розглянув скаргу за відсутності сторін, на підставі ч.2 ст. 450 ЦПК України.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядають за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII). Згідно з п. п. 6, 7 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. З огляду на викладене, враховуючи, що виконавчі дії розпочато до набрання чинності указаним Законом та продовжувалися виконуватися після набрання ним чинності, державним виконавцем виконавчі дії здійснено відповідно до цього Закону, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають як положень Закон № 1404-VIII, так і Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV«Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV).

Державний виконавець, відповідно до вимог частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-ХІХ (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а згідно із вимогами частини першої статтею 11 Закону вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено правові засади захисту прав стягувача, боржника у виконавчому провадженні, що полягають у можливості оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду. Судовий контроль за виконанням судових рішень, ухвалених в порядку цивільного судочинства, здійснюється в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Частинами 1 та 2 статті 6 Закону№606-ХІV передбачено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Державний виконавець розяснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону №606-ХІV). Згідно з приписами ст. 19 Закону № 606-ХІV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року яка діяла на час відкриття провадження) - державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Згідно ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) - Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання

виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не

закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про

відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з

моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про

примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Судом встановлено, що 23 липня 2015 р. було відкрито виконавче провадження ВП №48221213 по виконавчому листу №241/1531/13-ц виданого Першотравневим районним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ? частину погашеного ним кредиту за договором №5645593 від 04.09.2007 року в сумі 245 264, 67 грн (а.с.5-6).

10 серпня 2016 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП №48221213 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.7).

До скарги ОСОБА_1 надала копію розписки про сплату боргу 30 липня 2015 року (а.с.8).

Державний виконавець надавши заперечення на скаргу, не надала суду даних, які б підтверджували би, що постанова була відправлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення або витягів з Журналу реєстрації кореспонденції чи інших відомостей, що підтверджують дії державного виконавця про сповіщення сторони про розпочате виконавче провадження, що протиречить вимогам ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а також не надала даних про те, що як саме було розяснено стороні виконавчого провадження необхідність добровільного виконання рішення суду, з подальшим стягненням виконавчого збору у разі не виконання добровільно рішення, також не вказано строки для добровільного виконання.

Таким чином суд вважає, що в діях державного виконавця Приморського ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_4О були порушення вимог законодавства та вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому скарга підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання стосовно поновлення строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

В обґрунтування пропуску строку звернення до суду з зазначеної скарги вказала, що вказані постанови не отримувала, на її адресу державний виконавець їх не направляв, тому вважає, що пропустила строк для звернення до суду з зазначеною скаргою з вини виконавчої служби в звязку з чим просила його поновити.

Відповідно до ст.449 ЦПК України, скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, прийняті/вчинені під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли ЦПК України встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документ тощо), щодо якої пропущено строк. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала.

З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги, що заявлені скаржником обставини повністю підтверджуються матеріалами даної скарги, суд приходить до висновку про пропуск особою, що подає скаргу строку для звернення до суду з цією скаргою з поважної причини, в звязку із чим заява особи, що подає скаргу про поновлення строку підлягає задоволенню, а відповідний строк поновленню.

Згідно з ч.1 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Виходячи зі змісту статті 452 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). За таких обставинах, суд вважає, що права стягувача порушені і підлягають судовому захисту. Оскільки при розгляд скарги згідно з ст.452 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом скарги понесені заявником не були, судом не вирішується питання щодо стягнення таких витрат.

Керуючись ст. 129-1 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 81,127, 259-261, 353, 447-451 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 Віталіївни на постанови державного виконавця Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження та постанови від 10 серпня 2016 року про арешт майна - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні №48221213 від 23.07.2015 року.

Визнати дії державного виконавця Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 відносно не надіслання листа з повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №48221213 від 23.07.2015 року.

Закрити виконавче провадження ВП №48221213 у звязку з його фактичним виконанням, без стягнення виконавчого збору та витрат.

Скасувати постанову державного виконавця Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 від 10 серпня 2016 року про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 та заборону його відчуження у виконавчому провадженні ВП №48221213.

Скасувати арешт зі всього належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна яке було накладено постановою державного виконавця Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 від 10 серпня 2016 року у виконавчому провадженні ВП №48221213.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області через. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, постановлена в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Д.О. Демочко