Справа №705/123/17
2/705/242/18

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді Ребрини К.Г.

секретар Криворучко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за позовом ПАТ «ВіЕйБіБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором, шляхом його продажу ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2 банк» від свого імені за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на час його реалізації.

Позивач вказує, що 25.09.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № U010, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 12 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення 16 година 00 хвилин 23 вересня 2011 року.

В забезпечення зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_1 та банком 25.09.2006 року був укладений іпотечний договір № U010/Z1. Предметом даного договору іпотеки є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з усіма видами благоустрою.

Позивач зазначає, що банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. ОСОБА_1 від виконання зобов'язань ухиляється, тому виникла заборгованість, яка станом на 07.11.2016 року становить 263 159,57 грн., що складається із: 4 403,55 доларів США кредит; 3 757,97 доларів США відсотки; 54 418,98 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту.

Позивач вказує, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25.07.2014 р. з ОСОБА_1, ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за кредитним договором № U010 в сумі 54 473,82 грн., однак дане рішення не виконане, борг не погашено, а тому у ПАТ «ВіЕйБі Банк» виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки, яке належить іпотекодавцю. Просить суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 263 159,57 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з усіма видами благоустрою.

На неодноразові виклики до суду представник позивача в судове засідання не зявлявся, натомість за вх. № 9131 від 12.04.2018 року направив до суду заяву, в якій повідомляє, що 27 березня 2018 року між ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ТОВ «Росвенігвест Україна» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 6796, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору належні банку права, а новий кредитор набув права вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_1

Відповідач по справі ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, письмово подала до суду заяву за вх. № 14088 від 05.06.2018 року про розгляд справи без її участі, доручивши представляти її інтереси у суді своєму представнику ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, письмово подав заяву за вх. № 14089 від 05.06.2018 року, в якій просить справу проводити без його участі, зіславшить на зайнятість в іншій судовій справі, просить долучити до матеріалів справи його письмові пояснення по суті справи разом з копіями постанов Верховного Суду України на які він посилався у своїх поясненнях, просив відмовити у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість позову в межах доводів позовної заяви, вивчивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до Закону України від 03.10.2017 р. «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» із 15.12.2017 р. вступив в силу новий Цивільний процесуальний кодекс України.

Відповідно до п/п 9 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином суд, при розгляді даної справи, керується нормами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Судом встановлено, що 25.09.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № U010, згідно до умов якого банк надав останній кредит в сумі 12 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним 13,5 % річних, строком до 23.09.2011 р.

На виконання вимог п. 1.3 кредитного договору, 22.09.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з усіма видами благоустрою, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно п. 7.1 іпотечного договору в разі порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором чи іпотекодавцем зобов'язань за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавця/позичальника, іпотекодержатель (банк) має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 1.5 іпотечного договору, узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки на момент укладення договору становила 108 050,00 грн.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Стягнення кредитної заборгованості рішенням суду, яке не виконано, не позбавляє кредитодавця пред'явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.ст. 589, 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Як зазначено в ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналізуючи положення статтей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статтей 328, 335, 376, 392 ЦК України суд приходить до висновку, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду, та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що передбачено ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи із даної норми Закону суд має за обовязок у резолютивній частині рішення зазначити усі складові заборгованості боржника, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Суд має зауважити, що позивачем не виконано опис нерухомого майна, не проведено її оцінки на момент подачі позову, що є обовязковим при розгляді цивільних справ даної категорії, не виконано інші вимоги Закону.

Крім цього суд зазначає, що апеляційним судом Черкаської області стягнуто всю заборгованість за кредитним договором, а отже включення в суму заборгованості по даній справі заборгованість по тілу кредиту в розмірі 4 7403,55 доларів США, є неправомірним, оскільки ця сума вже стягнута рішенням суду.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від: 25.07.2015 р. (справа № 6-61цс15); 09.12.2015 р. (справа № 6-2479цс15); 30.03.2016 р. (справа № 6-1851цс15); 14.09.2016 р. справа (№ 6- 1219цс16); 02.11.2016 р. (справа № 6- 2457цс16), які в силу ст. 360(7) ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України.

При розгляді справи та ухваленні рішення суд враховує відступлення прав вимоги позивач на користь третьої особи.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України ). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного суду України від 06.07.2015р. у справі № -301цс15 .

Заяв про заміну позивача у справі до суду не надходило.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, серед іншого є: верховенство права; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами .

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. (ст. 3 ЦПК)

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 8 Конституції України, визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

На підставі наведеного вище, керуючись ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57-61, 64, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області на протязі 30 днів з дати його проголошення.

Головуючий К.Г. Ребрина