Номер провадження: 22-ц/785/1462/18
Номер справи місцевого суду: 523/7401/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, обгрунтовуючи це тим, що між позивачем та відповідачем укладено наступні письмові договори позики: від 04.06.2015 року на суму 8000,00 доларів США з остаточною датою повернення 04.12.2015 року; від 09.07.2015 року на суму 16350,00 доларів США з остаточною датою повернення 25.12.2015 року; від 04.08.2015 року на суму 5500,00 доларів США з остаточною датою повернення 01.01.2016 року; від 06.08.2015 року на суму 10500,00 доларів США з остаточною датою повернення 01.01.2016 року; від 27.09.2015 року на суму 30000,00 доларів США з остаточною датою повернення 28.10.2015 року. Даний факт підтверджується розписками написаними власноруч відповідачем. Оскільки отримані грошові кошти відповідач не повернув, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаними договорами в загальному розмірі 70350,00 доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 12 липня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 70350,00 доларів США боргу в гривневому еквіваленті на день здійснення платежу.Вирішенно питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 липня 2017 року скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норрм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем укладено договори позики, відповідно до яких ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 70 350 доларів США, що підтверджується розписками від 04.06.2015 року, від 09.07.2015 року, від 04.08.2015 року, від 06.08.2015 року, від 27.09.2015 року, та у зазначений строк борг не повернув, унаслідок чого у позивача виникло відповідне право вимоги про стягнення боргу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законодавстві.

Як вбачається з матеріалів справи:

- 04 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 8 000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 04 грудня 2015 року. На підтвердження укладення договору позики була складена розписка, що посвідчує передання грошової суми (а. с. 7);

- 09 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у присутності ОСОБА_5, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_6 в боргу грошові кошти в сумі 16 350 доларів США до 25 грудня 2015 року. На підтвердження укладення договору позики була складена розписка, що посвідчує передання грошової суми (а. с. 8);

- 04 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 5500 доларів США до 01 січня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики була складена розписка, що посвідчує передання грошової суми з допискою, що за вимогою ОСОБА_3 ОСОБА_2 зобов'язується повернути борг протягом 10 днів з дня вимоги про повернення боргу (а. с. 9);

- 06 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 10 500 доларів США строком до 01 січня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики була складена розписка, що посвідчує передання грошової суми (а.с.10);

- 27 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США строком до 28.10.2015 року. На підтвердження укладення договору позики була складена розписка, що посвідчує передання грошової суми. Також в розписці ОСОБА_2 вказав, що вказану суму він отримав в повному обсязі під звіт, не розкриваючи при цьому змісту цього звіту (російською „под отчет" (а.с.11);

В даних розписках, ОСОБА_2 зазначив, що вони написані ним власноручно та без будь-якого морального та фізичного впливу.

Проте, як зазначає відповідач в своїх запереченнях на позовну заяву, грошові кошти, за борговими розписками, передавалися синові його дружини - ОСОБА_8 Проте, розписки, складав він - ОСОБА_2, оскільки вони були давно знайомі з ОСОБА_3 та той йому довіряв. При складанні розписок від 04.06.2015 року (на суму 8 000 доларів США) та від 09.07.2015 року (на суму 16 350 доларів США) між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була складена усна домовленість, що у разі неповернення грошових коштів за цими розписками, ОСОБА_2 буде зобов"язаний надати ОСОБА_3 два автомобіля - марки мерседес та бмв, які на праві приватної власності належать ОСОБА_5, дружині відповідача. Вподальшому, як зазначає відповідач, ОСОБА_8 (син його дружини) та ОСОБА_3 вирішили займатись спільним бізнесом, у зв"язку з чим у ОСОБА_3 були знову позичені кошти в сумі 5 500 доларів США, 10 500 доларів США, 30 000 доларів США за розписками від 04.08.2015 року, 06.08.2015 року, 27.09.2015 року, а заставою грошових коштів, за їх усною домовленістю, виступала квартира АДРЕСА_1, яка на праві власності належала ОСОБА_8 Вподальшому, відповідачеві та його дружині стало відомо, що ОСОБА_8 всі позичені кошти витратив на власний розсуд, а автомобілі марки мерседес та бмв, відмовляється повертати. Так, як ОСОБА_5 (дружина відповідача) являється власником зазначених автомобілів, вона звернулася до органів міліції та 13 липня 2015 року стосовно ОСОБА_8 було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ст.190 КК України. Таким чином, враховуючи, що грошові кошти за розписками передавалися ОСОБА_8, то і стягуватися, на думку відповідача, повинні з нього (а.с. 29-32).

З матеріалів справи також вбачаються чотири протоколи допиту свідків від 22 грудня 2015 року, які відповідач у якості доказів надав до заперечення. Так, під час давання показань в слідчому відділу Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області, свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_3 є його співробітником. ОСОБА_3 йому розповідав, що з ОСОБА_2 вони були знайомі ще з 1995 року, коли ще ОСОБА_3 працював у Генеральній прокуратурі України, а той був співробітником міліції в Білій Церкві. У них були спільні друзі та інтереси, а з 2014 року вони стали сусідами. На прохання ОСОБА_8, ОСОБА_3 позичив йому грошові кошти за розписками, а оскільки йому не довіряв, то погодився позичити кошти за умови, якщо ОСОБА_2 виступить гарантом в їх поверненні. Вподальшому, грошові кошти ОСОБА_3 повернуті не були. Автомобілі, які за усною домовленістю між ними, були заставою позичених коштів, ОСОБА_8 були реалізовані, а під квартиру ОСОБА_8 були позичені грошові кошти у іншої особи. Таким чином, ОСОБА_8 обдурив ОСОБА_3 та своїх батьків (а.с.33-37).

Під час давання показань в слідчому відділу Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області, свідок ОСОБА_5 (дружина відповідача) пояснила, що вона та її чоловік, на праві приватної власності мають два автомобіля, марки мерседес і бмв. Дані автомобілі були надані у користування ОСОБА_8, який являється її сином. Вподальшому, її син звернувся до них з проханням надати 7 000 доларів США для переоформлення квартири. Так, як у неї з чоловіком таких грошей не було, ОСОБА_2 позичив їх у ОСОБА_3, про що склав розписку від 04.06.2015 року. В цей же день грошові кошти були передані ОСОБА_8 Заставою, за їх усною домовленістю, виступав автомобіль, марки мерседес.

Вподальшому, до неї з чоловіком, звернувся ОСОБА_8 з проханням надати йому 13 000 доларів США для зайняття бізнесом. Так, як власних грошей у неї з чоловіком не було, В цей же день дані грошові кошти були передані ОСОБА_8 Заставою ОСОБА_2 позичив їх у ОСОБА_3, про що свідчить розписка від 09.07.2015 року., за їх усною домовленістю, виступав автомобіль, марки бмв. Вподальшому, ОСОБА_8 їм заявив, що машини він реалізував, а грошові кошти забрав собі. Далі, її син та ОСОБА_3 вирішили займатися спільним бізнесом по закупці зернових культур. ОСОБА_3 попросив її чоловіка виступити гарантом в проведенні їх спільної діяльності. ОСОБА_2 гарантував, що квартира АДРЕСА_1 є гарантом їх спільної діяльності. ОСОБА_3 позичив гроші, про що було складені розписки від 04.08.2015 року, 06.08.2015 року, 27.09.2015 року. При цьому, ОСОБА_8 не сказав, що під квартиру він уже позичив гроші у іншої особи.

При допиті ОСОБА_3, останній пояснив, що вони з ОСОБА_2 були знайомі ще з 1995 року. ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 звернулися до нього з проханням позичити кошти в сумі 7000 доларів США для купівлі квартири в м.Одесі. В цей же день він позичив грошові кошти, про що свідчить розписка від 04.06.2015 року. Гроші були передані ОСОБА_8 За усною домовленістю під заставу був переданий автомобіль, марки мерседес. Вподальшому, до нього звернувся ОСОБА_8 з проханням позичити 13 000 доларів США для зайняття бізнесом, а саме для закупівлі зернових культур. В цей же день гроші були позичені, про що свідчить розписка від 09.07.2015 року. Гроші були передані ОСОБА_8 За усною домовленістю між ними, під заставу був переданий автомобіль, марки бмв. Вподальшому, вони з ОСОБА_8 вирішили займатися спільним бізнесом по закупці зернових культур та соняшника. На даний бізнес він позичив ОСОБА_8 46 000 доларів США, а оскільки йому не довіряв, то попросив ОСОБА_2 виступити гарантом в їх спільної діяльності. ОСОБА_2 йому гарантував, що квартира в м.Одесі буде виступати гарантією їх спільної діяльності. Передача грошей підтверджується розписками від 04.08.2015, 06.08.2015 та 27.09.2015 року. Вподальшому, він дізнався, що під квартиру, яка під заставу була передана йому, ОСОБА_8 вже взяв кошти у іншої особи, автомобілі віддав за борги якимсь людям, а всі позичені за розписками кошти потратив ще у вересні 2015 року на свій розсуд.

При допиті ОСОБА_8, останній пояснив, що її матері ОСОБА_5 належало два автомобіля, марки мерседес і бмв, якими, з дозволу матері він користувався. В кінці вересня 2015 року, йому терміново потрібні були кошти для зайняття бізнесом, у зв"язку з чим, він почав їх брати в борг у ОСОБА_3, а оскільки останній йому не довіряв, то розписки складав ОСОБА_2 Грошові кошти за розписками від 04.06.2015 року, 09.07.2015 року, 04.08.2015, 06.08.2015 та 27.09.2015 року були йому передані. Заставою виступали автомобілі та квартира. Проте, бізнес почав розвиватися погано і потрібні були знову гроші, у зв"язку з чим він знову позичив кошти у інших людей, а автомобілі стали заставою у їх поверненні.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з'ясовують справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Отже, в даній справі, має місце правочин - розписки від 04.06.2015 року, 09.07.2015 року, 04.08.2015 року, 06.08.2015 року, 27.09.2015 року, відповідно до яких ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти, на загальну сумку 70 350 доларів США та які не повернув у строки, передбачені розписками на які позичалися грошові кошти. В даних розписках, ОСОБА_2 зазначив, що вони написані ним власноручно та без будь-якого морального та фізичного впливу. Даний факт підтверджується та не заперечується поясненнями свідків у слідчому відділі Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області під час дачі пояснень по кримінальному провадженню та самим ОСОБА_2 у його запереченнях на позовну заяву.

Всі встановлені судом обставини підтверджені документальними доказами - розписками, які є належними і допустимими доказами в розумінні ст. 218 ЦК України, ст. 58, 59 ЦПК України.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання - ст. 625 ЦК України.

Встановивши зазначені обставини, дослідивши представлені письмові докази та надавши їм вірну оцінку, зважаючи на відсутність будь-яких документальних доказів про повне або часткове виконання відповідачем зобов`язання за договором позики і не представлення їх відповідачем, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог про стягнення боргу за договором позики.

При цьому судом враховано, що умовами договору передбачено, що позика є безпроцентною, а вимог про стягнення відсотків разом з основним боргом, позивачем не заявлялося, тому стягненню підлягає сума, заявлена позивачем в позовній заяві.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи і витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Будь-яких доказів про повернення грошових коштів за договором позики або судових рішень щодо недійсності вказаних договорів позики у вигляді розписок від 04.06.2015 року, 09.07.2015 року, 04.08.2015 року, 06.08.2015 року, 27.09.2015 року, відповідно до яких ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти, на загальну сумку 70 350 доларів, відповідачем суду першої інстанції не надано.

Не було додано апелянтом таких доказів і до апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги, що в жодній розписці не вказано, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти, а вказано, що позичив, що не означає, що він прийняв кошти від ОСОБА_3 не приймаються до уваги, оскільки саме по собі значення слова „позичати" означає взяти в борг. При цьому позичання грошових коштів в інтересах іншої особи, не звільняє позичальника від обов'язку повернення боргу. Оскільки особливість позики полягає в тому, що позичальник отримує предмет позики у власність, то позичальник не обмежений у розпорядженні позиченими коштами і може використати їх на власний розсуд - в тому числі і в інтересах іншої особи. Проте позичальник обмежений або календарною датою до якої були надані у позику грошові кошти або ж періодом після відповідної вимоги кредитора, протягом якого позичальник зобов`язаний повернути позику.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_8, знаючи намір ОСОБА_3 про накладення арешту на його квартиру, реалізував її ОСОБА_11, який, маючи майнове зобов"язання перед ОСОБА_8 передав більш як 51 % вартості квартири ОСОБА_3, що в загальному розмірі становило 73 000 доларів США та таким чином, ОСОБА_3 за рахунок майна, яке належало ОСОБА_8 повністю перекрив свої позовні вимоги, не приймаються до уваги, оскільки жодних належних, допустимих і достатніх доказів, що ОСОБА_3 отримував гроші за борги ОСОБА_8 в рахунок боргу ОСОБА_2, останнім не представлено. При цьому обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Законінсть оскаржуваного рішення суду першої інстанції перевіряється на час його ухвалення. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 61 ЦПК України в редакції діючий на час розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення рішення, тільки вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, або постанова у справі про адміністративні порушення є обов'язковими для суду.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на безгрошовість вказаних розписок відносно саме відповідача, не можуть бути взятими до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач передав свої грошові кошти саме на підставі розписок, які склав і надав йому ОСОБА_2 При цьому мотиви написання розписок і цілі, на які позичалися кошти, вирішального значення не мають, оскільки не позбавляють кредитора права вимагати повернення позичених грошових коштів, а позичальника відповідно не звільняють від обов'язку їх повернути.

Доводи апеляційної скарги, що грошові кошти видавалися на ведення спільного бізнесу ОСОБА_3 та ОСОБА_8, а відповідач виступав лише гарантом їх повернення, є неспромжними, оскільки зі змісту самих розписок не вбачається, що гроші передані ОСОБА_8 на ведення спільного бізнесу з позивачем і що відповідач є гарантом інвестиції в бізнес. При цьому зміст розписок, які є належним доказом передачі грошових коштів в позику, не спростовано належними засобами доказування у вигляді обставин, встановлених вироком суду, який вступив в законну силу. Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування або зміни судового рішення при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.03.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

А.А. Калараш