Справа № 350/1324/17
Номер провадження 2/350/89/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року смт.Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Стадник О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Рожнятів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В:

у своїй позовній заяві позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 164800 гривень (сто шістдесят чотири тисячі вісімсот) гривень, з яких сума боргу 100000 (сто тисяч) гривень, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час просторочення в сумі 800 гривень, відсотки від простроченої суми за кожен місяць прострочки в сумі 64000 гривень та судові витрати, судовий збір в сумі 1648 гривень та витрати за надання правової допомоги в розмірі 4500 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 вересня 2016 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 в термін до 31 грудня 2016 року грошові кошти в сумі 100000 (сто тисяч) гривень.

На підтвердження укладеного договору позики відповідач написав письмову розписку, що засвідчено двома свідками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У разі невиконання зобовязання за договором відповідач зобовязувався сплачувати 8% від суми заборгованості за кожен місяць.

Відповідач у встановлений строк не виконав своїх зобовязань не зважаючи на усні та письмові вимоги позивача. Таким чином сума боргу за договором позики станом на 01 вересня 2017 року становить ціну позову.

Сторони в судове засідання не прибули, 13 квітня 2018 року надійшли заяви про розгляд справи у їхній відсутності, позивач позов підтримав, а представник відповідача не визнав.

Будучи допитаним в попередньому судовому засіданні представник ОСОБА_1 позов підтримував з підстав викладених в позовній заяві та пояснив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2Я .26 вересня 2016 року був укладений договір позики, який укладений між ОСОБА_1, який не є підприємцем, а ОСОБА_2 на момент укладення договору позики також виступав як фізична особа, хоч зареєстрований як підприємець. Не заперечував, що ОСОБА_1 мав з ОСОБА_2 домовленості про купівлю пиломатеріалів, однак, вважає, що в цьому випадку він уклав договір позики і тому просив стягнути кошти на підставі невиконання умов довору позики.

Представник відповідача ОСОБА_5 в попередньому судовому засіданні надав пояснення про те, що ОСОБА_2 є підприємцем, та надає послуги з продажу пиломатеріалів. Не заперечив, що ОСОБА_2 отримував від позивача кошти, однак останній не позичав їх, а згідно домовленості продав пиломатеріал. . Надану позивачем до матеріалів справи розписку не можна вважати договором позики, оскільки таке не відповідає його природі. Просив в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як на підставу для задоволення своїх вимог ОСОБА_1 посилається на норми ЦК України, які регулюють договірні зобов"язання, зокрема ст.ст.1046,1049,1050 ЦК України, вважаючи що між нею та відповідачкою склалися зобовязання за договором позики.

За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, позивач посилається на те, що ним було позичену відповідачу суму у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.

З власноручно написаної та підписаної ОСОБА_2, розписки (а.с.5) від 26 вересня 2016 року, вбачається, що відповідач зобов'язався повернути до 31 грудня 2016 року ОСОБА_1, пиломатеріали хвойних порід по специфікації ОСОБА_1 на суму сто тисяч гривень або дану суму повернути шляхом банківського переказу на особистий рахунок ОСОБА_1 У разі невиконання зобовязання за кожен місяць прострочки зобовязувався сплачувати 8% від суми заборгованості.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що між сторонами було досягнуто відповідних домовленостей про придбання лісоматеріалів відповідної специфікації, в підтвердження яких відповідачем було надано розписку.

В той же час, зі змісту наданої відповідачем розписки від 26 вересня 2016 року судом не вбачається підстав вважати надану розписку борговою, з позиції укладення між сторонами договору позики грошових коштів, з огляду на наступне.

Так, боргова розписка по своїй правовій природі має підтверджувати обставини отримання позичальником у позикодавця певної суми коштів та обов`язок позичальника повернути таку позику позикодавцеві.

Згідно правового висновку, зробленого ВСУ від 18.09.2013р. у справі № 6-63 цс 13 про стягнення боргу за договором позики було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий же висновок зробив Верховний суд України 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17.

Таким чином, з вищевикладених обставин слідує, що розписка має підтверджувати як факт отримання боргу із зобов'язанням повернення, так і дату отримання коштів та повернення суми позичених коштів. В той же час, надана суду в якості підтвердження отримання грошових коштів з боку відповідача, розписка не містить відомостей про отримання відповідачем суми коштів у розмірі 100000 гривень в якості позики.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності в розрізі правовідносин, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати надану відповідачем розписку від 26 вересня 2016 року підтвердженням отримання в борг відповідачем суми коштів від позивача, тобто виникнення боргових правовідносин, натомість надана розписка є підтвердженням лише досягнення певної домовленості між сторонами.

В той же час, справжня правова природа цієї розписки, незважаючи на її найменування, ураховуючи обставини справи, не є підтвердженням реального характеру договору позики та факту передачі грошової суми позичальнику,

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивач не довів обставини щодо підтвердження фактичного укладення договору позики та передання грошових коштів, що є предметом договору позики.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем в судовому засіданні не доведено факту укладання договору позики , а наявна в матеріалах справи розписка не створює правових наслідків для відповідача у вигляді повернення зазначених в розписці коштів, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки суд дійшов ґрунтовних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відсутні підстави і для відшкодування за рахунок відповідача судового збору та витрат за надання правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 1-4, 13, 19, 89,247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Рожнятівський районний суд до Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2018 року.

Суддя: