Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 146/293/16-ц

провадження № 61-4845 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року у складі судді Скаковської І. В. та на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року у складі колегії суддів Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» (далі - ТОВ «Зернопродукт-Липівка») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності від 14 березня 2003 року є власником земельної ділянки площею 3,3929га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. 20 березня 2006 року від її імені з ТОВ «Зернопродукт-Липівка» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрований у Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 10 травня 2006 року.

Посилаючись на те, що вказаний договір і акт про передачу земельної ділянки вона не підписувала, спірний договір порушує її права, ОСОБА_4 просила задовольнити її позов.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ТОВ «Зернопродукт-Липівка» в частині скасування державної реєстрації договору оренди залишено без розгляду.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено: визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,3929га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 14.03.2003 Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, укладений 20.03.2006 між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 10.05.2006; стягнуто з ТОВ «Зернопродукт-Липівка» на користь ОСОБА_4 551 грн 20 коп. судового збору, 2202 грн за проведення експертизи та 2900 грн за наданняправової допомоги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди землі №182/2006-О-Т-В від 20.03.2006, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», строком на 15 років, відповідно до положень частини другої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є недійсним і таким, що порушує майнові права позивача та не відповідає її волевиявленню, оскільки цей договір позивач не підписувала.

Виходячи із того, що земельну ділянку площею 3,3929 га, розташовану на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, призначену для ведення тавотного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_4 не обробляла. І лише після того, коли її родина вирішила обробляти земельну ділянку самостійно у 2016 році, ОСОБА_4 дізналася про наявність спірного договору оренди, суд уважав, що підстав для застосування позовної давності до заявлених позовних вимог немає через те, що позивач спірний договір не підписував та про його наявність її не було відомо, а про пушення свого права вона дізналася у 2016 році.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору з підстав його невідповідності вимогам частини першої статті 215 ЦК України є обґрунтованим. Факт отримання позивачем орендної плати за оспорюваним договором не спростовує факту відсутності вільного волевиявлення позивача на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладені.

У касаційній скарзі, поданій 25 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Директор ТОВ «ТОВ «Зернопродукт-Липівка» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт передачі ОСОБА_4 в оренду земельної ділянки підтверджується Актом приймання-передачі об'єкта оренди від 20 червня 2006 року, на якому стоїть підпис позивача та який не було досліджено під час проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи.

Представник відповідача вказує, що позивач знала про наявність договору оренди земельної ділянки від 20 червня 2006 року, адже вона отримувала орендну плату та усвідомлювала, що відповідач платить ПДФО з орендної плати, у зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом до суду поза межами строку позовної давності.

9 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

20 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказану справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статей 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації.

Встановлено, що ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності від 14 березня 2003 року належить земельна ділянка площею 3,3929га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Відповідно до договору оренди землі №182/2006-О-Т-В від 20 березня 2006 року ОСОБА_4 передала в оренду вказану земельну ділянку ТОВ «Зернопродукт-Липівка» строком на 15 років. Указаний договір зареєстрований у Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 травня 2006 року № 39.

Акт прийому-передачі об'єкта оренди, який не містить дати, свідчить про те, що позивач передала, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку, належну позивачу.

Разом із тим, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначила, що договору оренди від 20 березня 2006 року не підписувала, згоди на його укладення не надавала, а також нікому не передавала повноважень за довіреністю на підписання договору оренди та акта приймання-передачі земельної ділянки. Підписи у договорі оренди від 20 березня 2006 року виконано не нею, а невідомою особою.

Згідно з висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №1370/1371/16-21 від 13 липня 2016 року підпис у договорі оренди землі №182/2006-О-Т-В від 20 березня 2006 року виконаний не самою ОСОБА_4, а іншою особою.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною третьою статті 215 ЦК України зазначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Встановивши, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» в договорі оренди земельної ділянки №182/2006-О-Т-В від 20 березня 2006 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що факт передачі ОСОБА_4 в оренду земельної ділянки підтверджується Актом приймання-передачі об'єкта оренди від 20 червня 2006 року, на якому стоїть підпис позивача, не спростовують висновок суду про те, що позивач не підписувала договір оренди земельної ділянки від 20 березня 2006 року.

Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не длявизнання правочину недійсним (пункт 7 постанови Пленумом Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Позивач пов'язує порушення її прав саме з фактом обізнаності про існування договору оренди і його змістом, який вона не підписувала та про який дізналася у 2016 році, а не з фактом користування відповідачем її земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення про задоволенняпозову, суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та правильно виходили із того, що перебіг позовної давності починається не з моменту отримання позивачем плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Оскільки встановлено, що оспорюваний договір ОСОБА_4 не підписувала, про його існування з 20 березня 2006 року вона знати не могла.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15.

В установленому законом порядку відповідачем не спростовано доводи позивача, що про існування оспорюваного договору оренди вона дізналася лише у 2016 році, адже самостійно земельну ділянку не обробляла, а коли у 2016 році її родина вирішила використовувати землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, то дізналася, що її обробляє відповідач.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи ТОВ «Зернопродукт-Липівка» не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.П. Курило

В.І. Крат