АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2225/18 Справа № 179/983/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, як спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и л а:

05 липня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку, де просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття відповідача з реєстрації в житловому будинку (а.с.2-5,85-88).

05 жовтня 2017 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, як спільної сумісної власності подружжя, де просила визнати обєктом права спільної сумісної власності сторін житловий будинок по вул. Партизанська, 110, с. Личкове Магдалинівського району Дніпропетровської області та визнати за нею право власності на Ѕ частину цього домоволодіння (а.с.44-45,83).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, як спільної сумісної власності подружжя задоволено. Визнано обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Личкове, вул. Партизанська, 110. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину: житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Личкове, вул. Партизанська, 110, що складається з: А будинок; а сіни; а-1 навіс, Б вбиральня; В, Д сарай; Г гараж; Е літня кухня; 1-3 споруди. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину: - житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Личкове, вул. Партизанська, 110, що складається з: А будинок; а сіни; а-1 навіс, Б вбиральня; В, Д сарай; Г гараж; Е літня кухня; 1-3 споруди. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 640 грн. (а.с.92-95).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, в задоволені зустрічних позовних вимог відмовити (а.с.100-105).

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що рішення суду прийнято з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права. Зокрема, зазначив, що придбав будинок за грошові кошти своїх батьків. Також зазначив, що на час купівлі будинку сторони вже мали спільну дитину, проте, в силу особистих обставин, однією сімєю не проживали, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Відповідач за первісним позовом не приймала жодної участі у придбанні будинку. Також зазначив, що ОСОБА_5 не надала жодного доказу, що взагалі мали місце будь-які добудови чи перебудови будинку. Крім того, апелянт зазначив, що суд першої інстанції, всупереч положенням ст.. 10 і 11 ЦПК України (діючого на час постановлення рішення), вийшов за межі позовних вимог і визнав обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Личкове, вул.. Партизанська, 110, хоча такої позовної вимоги ОСОБА_7 в своєму позові не заявляла.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 квітня 1987 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано 11 серпня 2017 року (а. с. 48).

Згідно договору купівлі-продажу будинку від 12 грудня 1986 року, ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок, що знаходиться в с. Личкове житловою площею 45 кв. м. (а. с. 10).

Домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Личкове, вул. Партизанська, 110, загальною площею 47.5 кв. м., житловою 21.9 кв. м. належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок від 01.02.1990 року, зареєстрованого Новомосковським БТІ за № 275-2 (а. с. 50-53).

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги та відмовляючи в первісних позовних вимогах, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні встановлений факт перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі з 22.04.1987 року по 11.08.2017 року та той факт, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Личкове, вул. Партизанська, 110, набуто ними в період шлюбу і тому воно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. А вимога ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням є необґрунтованою, оскільки вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 370 ЦК України, частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст..60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на підставі зібраних по справі доказів встановив, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя, оскільки воно було побудовано за спільні кошти, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Доводи ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що він не погоджується з судовим рішенням, з посиланням на те, що судом не було прийнято до уваги, що спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а є його особистою приватною власністю, оскільки кошти на придбання спірного домоволодіння він отримав від батьків, необґрунтовані, оскільки на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_4 не надав допустимих доказів.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено, що вона приймала участь в перебудові будинку і що спірний будинок взагалі мав перебудови, спростовується матеріалами справи, зокрема письмовими поясненнями свідків (а.с.72-75).

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд порушив правила ст.11 ЦПК України і вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не просив визнати будинок спільною сумісною власністю, а суд це здійснив, колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на те, що позивач в описовій і прохальній частині позовної заяви просив про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності. А відтак, визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя не є виходом за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: