АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4034/2018 Головуючий в суді І інстанції - Даниленко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Київ

справа № 753/5210/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача ЯщукТ.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Шебуєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року, постановлене у складі судді Даниленка В.В. в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1, кожному належить по 1/3 частки. Проте у позивача виникли суперечки щодо користування спільною частковою власністю, оскільки відповідачі змінили замки від вхідних дверей квартири та не впускають її. На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України просила суд: зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_3 в зазначену квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що судом не надано належної оцінки запереченням та поясненням відповідачів, які проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, а ОСОБА_6 особисто у своїх поясненнях, наданих суду в судовому засіданні, підтвердила той факт, що вони з ОСОБА_5 змінили замки в квартирі, ключі від яких у позивача відсутні. Крім цього, ОСОБА_5.підтвердив той факт, що в спірній квартирі знаходяться особисті речі позивача.

Вказував, що відповідачі самовільно змінили замки в спірній квартирі, ключі від якої у позивача відсутні, позивач зареєстрована та проживає за іншою адресою. Зазначене свідчить про те, що її претензії можуть і стосуються захисту її прав на майбутнє, так як сам факт її звернення до суду і понесення у зв'язку з чим істотних витрат, свідчить про існування певного конфлікту та неможливість для неї в інший спосіб (зокрема, шляхом укладення договору), окрім закріплення цього у судовому рішенні, отримати упевненість у тому, що відповідачі не будуть порушувати її прав власника та перешкоджати вільному користуванню квартирою, права користування щодо якої є предметом спору.

В цьому випадку, за відсутності договору, який мав би існувати відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, рішення суду є єдиним і достатнім інструментом регулювання правовідносин між сторонами спору, так як його виконання забезпечується засобами державного примусу. Пред'явлення позову в цьому випадку позивачем до обох відповідачів, як до співвласників, з якими виник або може виникнути в майбутньому конфлікт, є цілком обґрунтованим.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Пояснила, що до 2014 року позивач проживала разом з відповідачами у спірній квартирі, також з нею мешкала її донька, 2007 року народження. В 2014 році позивач виїхала за межі України, до Сполучених Штатів Америки на навчання та роботу. Донька позивача залишилась проживати з відповідачами. У квітні 2016 року у позивача виник конфлікт з батьками з приводу зникнення коштовностей, які залишались у квартирі. На початку 2017 року позивач забрала дитину від відповідачів та вивезла за межі України. На даний період часу ОСОБА_3 проживає з дитиною в США, з початку 2017 року вона до України ще не поверталась, проте має намір повернутись та проживати у спірній квартирі.

Представник позивача зазначила, що враховуючи визнання відповідачами тієї обставини, що вони замінили замки у квартирі, для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 як власника квартири достатньо лише самого факту звернення позивача з даним позовом до суду та сплати нею судового збору.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши, що жодних перешкод у користуванні квартирою вони позивачу не чинили, та готові надати їй особисто ключі від квартири у разі звернення, оскільки з січня 2017 року вона проживає в США, до м. Києва не приїжджала та не бажала вселятись у спірну квартиру і проживати у ній.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 6945 від 24.02.2017 року , квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_5 - 1/3, ОСОБА_6 - 1/3, ОСОБА_3 - 1/3 на підставі договору купівлі-продажу № 2001 від 17.08.2000 року ( а.с. 10).

Відповідно до технічного паспорту, квартира розташована на 9 поверсі 16-поверхового будинку та складається з двох кімнат, жилою площею 30,4 кв.м. ( а.с. 11-13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391, 356 ЦК України та вимог ст. 76-81 ЦПК України, всупереч яким позивачем не надано доказів тих обставин, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, зроблений з дотриманням вимог процесуального та матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача до позовної заяви, що була подана до суду 21 березня 2017 року, були додані наступні докази:

- інформаційна довідка КП Київське міське БТІ від 24.02.2017 року (замовником довідки є приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манохіна Г.О.) щодо належності квартири АДРЕСА_1 сторонам на праві власності ( а.с. 10),

- копію технічного паспорту на вказану квартиру, що виготовлений станом на 27.02.2017 року ( а.с. 11-13),

- копію паспорта громадянки України - позивача ОСОБА_3, 1984 року народження, з відміткою про реєстрацію 16.04.2009 року місця проживання : АДРЕСА_2 ( а.с. 15-17).

Під час розгляду справи представником позивача було надано копію заяви адвоката ОСОБА_4 на адресу відповідачів від 26.06.2017 року про необхідність з'явитись до приватного нотаріуса Гмирі В.В. для укладення договору про порядок володіння та користування спірною квартирою; повідомлення приватного нотаріуса КМНО Гмирі В.В. на адресу адвоката ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 30.06.2017 року за вчиненням нотаріальної дії не звертались ( а.с. 50-51).

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Як вбачається з пояснень відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції, до липня 2014 року позивач - їх донька ОСОБА_3 проживала з ними у спірній квартирі, власником 1/3 частини якої вона є. У липні 2014 року позивач поїхала на навчання до США, залишивши проживати разом з батьками свою малолітню дитину, 2007 року народження. Вони займались доглядом та вихованням онуки.

Після того, як позивач у квітні 2016 року приїжджала до спірної квартири, та залишаючи квартиру у їх відсутності, не закрила вхідні двері, відповідачі змінили замки на вхідних дверях. Наступного разу позивач приїхала в Україну в листопаді 2017 року, проте до відповідачів у спірну квартиру не приходила, про її приїзд відповідачам стало відомо 23 грудня 2016 року, коли позивач безпосередньо зі школи забрала дитину та вивезла її за кордон, без відома батька дитини.

З того часу відповідач до України не приїжджала, жодних вимог щодо надання їй ключів від вхідних дверей спірної квартири не заявляла. Проте відповідачі жодним чином не заперечують проти проживання доньки з онукою у спірній квартирі, в якій у них залишились особисті речі, одяг, що зберігаються в кімнаті, де останнім часом проживала онука. Донька у будь-який час може приїжджати та проживати у спірній квартирі, будь-які перешкоди для цього відсутні, ключі вони готові надати особисто позивачу.

Крім цього відповідач пояснив, що у позивача ОСОБА_3 у власності є двокімнатна квартира АДРЕСА_2, що була подарована їй бабусею, та в якій позивач зареєстрована.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях ( ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Разом з тим, жодних доказів тих обставин, що позивачу з боку відповідачів були вчинені перешкоди у користуванні квартирою, представником позивача суду не надано.

Доводи представника позивача про те, що підставою для задоволення позову є визнання відповідачами тієї обставини, що вони змінили замки у вхідних дверях квартири, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки представник позивача визнала, що позивач не проживає у квартирі з 2014 року у зв'язку з виїздом на навчання до США, у квітні 2016 року позивач відвідувала спірну квартиру, де на той час проживала її донька, а з початку 2017 року і по даний час ОСОБА_3 разом з дитиною мешкає в США, до квартири не навідувалась та вселитись до квартири не намагалась.

Колегія суддів вважає, що визнання відповідачами факту заміни замків без обґрунтування позивачем підстав передбачати можливість порушення свого права власності відповідачами не надає суду підстав для висновку про доведеність позовних вимог.

Сам по собі факт відсутності у позивача на даний момент ключів від вхідний дверей квартири за умови її непроживання у цій квартирі з 2014 року та перебування її з малолітньою дочкою у США не дає підстав вважати, що відповідачі будуть порушувати її право у майбутньому при поверненні до України та при бажанні користуватись квартирою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів тих обставин, що з боку відповідачів їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника позивача про те, що даним судовим рішенням підлягає захисту право позивача на майбутнє та що конфлікт між сторонами може виникнути у майбутньому, при поверненні позивача в Україну.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та вселення - відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року - без змін.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4,- залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 червня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.