Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 694/1735/15-ц

провадження № 61-15793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року у складі судді: Сакун Д. І. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Ювшина В. І., Пономаренка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він та його дружина ОСОБА_6, є власниками житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 Власником сусідньої садиби є ОСОБА_5, яка побудувала літню кухню на відстані 0,5 м. від межі, а тимчасові господарські споруди побудувала по самій межі. При цьому повністю не облаштувала водовідведення атмосферних вод. Ці води течуть в його подвір'я та під фундамент його житлового будинку. У зв'язку з цим цоколь житлового будинку постійно дає тріщини та осідає. Для того щоб будинок підтримувати в належному стані, позивач змушений постійно ремонтувати цоколь. На неодноразові прохання позивача вирішити питання з водовідведенням або прийняти тимчасові господарські споруди для того, щоб він мав змогу вільно користуватись земельною ділянкою та житловим будинком, відповідач не реагує.

ОСОБА_4 просив суд зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, котрі розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання облаштувати літню кухню відливами для водовідведення та знести тимчасові господарські споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, Звенигородського району Черкаської області, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати за надання правової допомоги.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що перешкода у користуванні майном у вигляді стоку води з літньої кухні відповідача останньою була усунута до розгляду справи судом першої інстанції. Також позивачем не доведено що саме стічні води з тимчасових споруд ОСОБА_5 потрапляють під фундамент сараю ОСОБА_4 та руйнують його, оскільки сам сарай не облаштований водовідвідною системою, і стічні води з нього також потрапляють під фундамент сараю. Згідно акту від 04 лютого 2016 року тимчасові споруди ОСОБА_5 водовідведенням облаштовані.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів, що відповідач порушує його права власника та, що йому створені фактичні перешкоди для користування й розпорядження своїм майном, що згідно статті 391 ЦК України може бути підставою для задоволення позову.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не прийняли до уваги пункт 3.25 ДБН 36-92 «планування і забудова міських та сільських поселень». Акт від 04 лютого 2016 року та акт обстеження домоволодіння ОСОБА_5 НОМЕР_2 від 10 листопада 2015 року містять неправдиві відомості, а тому посилання судів на них є безпідставним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У липні 2016 року ОСОБА_5 через представника ОСОБА_7 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відмовити у задоволенні касаційної скарги і залишити оскаржені рішення без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю вимог касаційної скарги, оскільки ОСОБА_5 не порушує право власності ОСОБА_4

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2488 га, розташованої по АДРЕСА_1 цільове призначення якої - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується договором дарування від 21 вересня 2012 року № 3377. Інша 1/2 частина вказаної земельної ділянки належить дружині позивача ОСОБА_6 На цій земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить їм в рівних частинах на підставі договору дарування від 21 вересня 2012 року № 3374.

ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,3223 га, розташована по АДРЕСА_2 Звенигородського району, Черкаської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 03 лютого 2010 року. На цій земельній ділянці розташований житловий будинок НОМЕР_2 з надвірними спорудами, належний позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 березня 2004 року.

При відмові у задоволенні позову у частині зобов'язання ОСОБА_5 облаштувати літню кухню відливами для відведення стічних вод, суди зробили висновок про відсутність предмета спору, оскільки літня кухня облаштована відливами для відведення стічних вод.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Суди, на підставі акту обстеження домоволодіння ОСОБА_5 НОМЕР_2 від 10 листопада 2015 року, складеного постійною комісією сільської ради з участю вуличного депутата та затвердженого сільським головою с. Стецівка, встановили, що відповідач встановила відливи водяного стоку, встановила паркан згідно технічної документації з відмосткою (підмурком), яка не дає змоги доступу стоку атмосферних вод в сусіднє домоволодіння НОМЕР_3. Будь-які зауваження до ОСОБА_5 щодо встановлення відливів з боку комісії відсутні.

Згідно акту постійної комісії Стецівської сільської ради від 04 лютого 2016 року будинок домоволодіння НОМЕР_3 ОСОБА_4 розташований суміжно з погребом та літньою кухнею домоволодіння НОМЕР_2 ОСОБА_5, між ними розташований паркан з високим підмурком. Літня кухня облаштована відливом водяного стоку. Зауваження комісії до ОСОБА_5 по суті питань поставлених ОСОБА_4 відсутні.

Встановивши, що перешкода у користуванні майном у вигляді стоку води з літньої кухні відповідача, ОСОБА_5 була усунута до розгляду справи судом першої інстанції, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову про зобов'язання ОСОБА_5 облаштувати літню кухню відливами для водовідведення.

При відмові у задоволенні позову у частині зобов'язання ОСОБА_5 знести тимчасові господарські споруди, суди зробили висновок про недоведеність ОСОБА_4 факту потрапляння стічних вод із тимчасових споруд ОСОБА_5 потрапляють під фундамент сараю ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Суди, на підставі акту постійної комісії Стецівської сільської ради від 04 лютого 2016 року, встановили, що на земельних ділянках позивача та відповідача суміжно розташовані тимчасові споруди. Тимчасові споруди в домоволодінні НОМЕР_2, яке належить ОСОБА_5, призначені: одна - для схоронення сіна та є легкою спорудою, друга - для утримання худоби. Обидві споруди мають водовідлив. Тимчасові споруди в домоволодінні НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4, призначені: одна для схоронення сіна та має легку конструкцію, друга для утримання худоби. Обидві конструкції не мають водовідливу.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що саме стічні води із тимчасових споруд ОСОБА_5 потрапляють під фундамент сараю ОСОБА_4 та руйнують його, і про призначення експертизи з цього питання позивач не заявляв клопотань, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову у частині зобов'язання ОСОБА_5 знести тимчасові господарські споруди.

Посилання ОСОБА_4 на те, що акт від 04 лютого 2016 року та акт обстеження домоволодіння ОСОБА_5 НОМЕР_2 від 10 листопада 2015 року містять неправдиві відомості і є недійсними, оскільки позивача не було повідомлено про роботу комісії, не свідчать про їх недопустимість як доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель