АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/1147/17 Номер провадження 22-ц/786/1268/18Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Абрамова П.С., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Зеленської О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року у складі головуючого судді Должко С.Р.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, про визнання такими, що втратили право користування житлом.

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування належним йому на праві власності житловим будинком. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що відповідачі не належать до членів його сім`ї, у спірному будинку не проживають, мають інше постійне місце проживання, а їх реєстрація обмежує його у праві розпорядження своєю власністю.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до положень частини першої статті 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту другому частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 червня 2000 року.

З 07 листопада 2006 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який було розірвано 17 жовтня 2016 року, про що Зіньківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області складено відповідний актовий запис № 15.

Після укладення шлюбу ОСОБА_3 вселилась у спірний будинок як член сім`ї власника та проживала у ньому до 10 квітня 2016 року. Разом з нею проживала її повнолітня дочка - ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітні онуки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно актів обстеження умов проживання ОСОБА_2, складених комісією за місцем проживання позивача, від 22 січня 2016 року, 18 травня 2016 року, 22 червня 2016 року, 11 квітня 2017 року, 29 травня 2017 року, 13 листопада 2017 року та довідок Загрунівської сільської ради Зіньківскього району Полтавської області від 30.11.2017 р. № 02-32/387 та від 09.08.2017 р. № 02-32/276, відповідач ОСОБА_4 та її неповнолітні діти у спірному будинку не проживають з лютого місяця 2014 року, спільне господарство з позивачем не ведуть, фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 з ОСОБА_8 - чоловіком відповідача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в силу норм частини другої статті 64, статті 156 ЖК України, статті 405 ЦК України відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули права користування спірним будинком, в якому не проживають з поважної причини, належні їм речі знаходяться у будинку, й відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування не допускається. Оскільки не надано відповідного дозволу Службою у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, позов ОСОБА_2 в цій частині є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Колегія суддів з такими висновками місцевого суду погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом статей 401, 405 ЦК України, статті 156 ЖК України право користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, є особистим сервітутом, об'єктом якого є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житлового будинку (квартири).

Таке право ґрунтується на належності користувача до членів сім`ї власника житла та проживанні разом з ним.

Так, відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За нормами Житлового кодексу України (частина друга статті 64, стаття 156) до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що за відсутності кровного споріднення між позивачем та відповідачами самостійне право користування останніми спірним житлом може виникати лише на підставі факту постійного проживання разом з власником будинку та веденням з ним спільного господарства, що підлягає доказуванню в установленому законом поряду.

Проте, з матеріалів справи вбачається лише факт реєстрації місця проживання відповідачів за вказаною адресою, яка у відповідності до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» має повідомний характер та сама по собі не породжує права користування чужим майном.

Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки по справі не встановлено і суду не доведено факту проживання відповідачів разом з ОСОБА_2 та ведення з ним спільного господарства, висновки суду першої інстанції про віднесення відповідачів до членів сім`ї власника будинку та поширення на спірні правовідносини норм статей 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України є помилковими.

Відповідачі вселились у спірний будинок як члени сім`ї дружини позивача - ОСОБА_3, яка визнана судом такою, що втратила право користування житловим будинком, та самостійного права користування спірним житлом не набули.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За правилами частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно пункту 5 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється також у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

По справі встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку, спірним житлом не користуються з лютого 2014 року, а тому право відповідачів на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень статті 406 ЦК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції щодо захисту прав дітей не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не відповідають нормам матеріального права.

Неповнолітні ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають права на майно позивача, не належать до членів його сім'ї, тому вирішення спору не потребує участі органу опіки та піклування.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя підпис С.Б. Бутенко

Судді: підпис П.С. Абрамов

підпис О.В. Прядкіна

Повне судове рішення складено 25 липня 2018 року.

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко