Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 754/13851/14-ц

провадження № 61-1579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у складі судді Панченко О. М., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки.

Позов мотивовано тим, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2010 року визнано мирову угоду між банком та ОСОБА_5 на умовах, зокрема того, що у разі непогашення останнім заборгованості в строк до 26 листопада 2010 року банк має право звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) відповідно до умов договору та чинного законодавства України.

Вказувала, що банк не вчинив дій по зверненню стягнення на земельні ділянки, які були предметом іпотеки, і у зв'язку зі спливом від 26 листопада 2010 року трирічного строку пред'явлення вимоги, просила суд визнати таким, що припинилися правовідносини за договором іпотеки нерухомого майна від 14 грудня 2010 року, укладеного між нею та ПАТ «Родовід Банк».

У листопаді 2014 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи вимоги неналежним виконанням умов мирової угоди боржником та просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за мировою угодою від 11 листопада 2010 року у сумі 261 867, 42 доларів США та 4 515 856,23 грн звернути стягнення на предмет іпотеки: земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею 0,1500 га; за кадастровим номером НОМЕР_2, загальною площею 0,1450 га, за кадастровим номером НОМЕР_3, загальною площею 0,0800 га, що розташовані в смт Лівадія, Автономна Республіка Крим (далі - предмет іпотеки) шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки.

Зустрічні позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за мировою угодою від 11 листопада 2010 року в сумі 261 867,42 доларів США та 4 515 856,23 грн звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 обрала неправильний спосіб захисту порушених, на її думку, прав, оскільки заявила вимогу про припинення правовідносин за договором іпотеки у зв'язку з пропуском банком позовної давності, в той час як нормами матеріального права такого способу захисту права не передбачено.

Суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог банку та застосував наслідки переривання строку позовної давності, передбачені статтею 264 ЦК України, у зв'язку зі зверненням банку до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за мировою угодою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, строк позовної давності за вимогами банку про звернення стягнення на іпотечне майно, передане в забезпечення виконання мирової угоди, не пропущено, оскільки його слід відраховувати з моменту звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за мировою угодою. Наданий банком розрахунок заборгованості не спростований ОСОБА_4

Крім того, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що нормами матеріального права не передбачено такого способу захисту права як припинення правовідносин.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмову у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували положення статті 264 ЦПК України до спірних правовідносин, оскільки банк, пред'явивши позов з вимогою погасити заборгованість за мировою угодою до основного боржника, не перервав перебіг строку позовної давності щодо вимог до іпотекодавця, оскільки останній не несе субсидіарної відповідальності. ОСОБА_4 не була залучена до участі у розгляді справи за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та повідомлена про такий розгляд. Такий спосіб захисту права як припинення правовідношення передбачений статтею 16 ЦК України. Задовольняючи позов банку, суд не навів розрахунки заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» не подано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 17 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Родовід Банк» був укладений кредитний договір № 15.3/СД-170.06.3 про надання невідновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі у розмірі 600 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 процентів річних терміном до 16 листопада 2007 року.

20 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір про внесення змін до кредитного договору про збільшення розміру невідновлювальної кредитної лінії до 1 600 000 доларів США.

04 червня 2008 року, 17 червня 2008 року, 19 листопада 2009 року та 11 грудня 2009 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_5 укладені договори про внесення змін до кредитного договору, згідно з якими сторони змінювали процентну ставку за користування кредитом та кінцевий термін його погашення.

У зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору 29 вересня 2010 року банк звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом про стягнення з боржника кредитної заборгованості у розмірі 18 246 102,13 грн.

10 листопада 2010 року ОСОБА_5 частково погасив заборгованість за кредитом в розмірі 12 328 416,46 грн, у зв'язку із чим банк зменшив позовні вимоги до 5 917 685,67 грн.

11 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_5 укладено мирову угоду згідно з пунктами 1-3 якої: позичальник визнав в повному обсязі позовні вимоги банку у розмірі 5 917 685,67 грн, з яких проценти за користування кредитом - 2 993 393,83 грн та пеня - 2 924 291,84 грн; банк зобов'язався частково списати пеню у розмірі 2 583 685,67 грн у разі надання позичальником або майновим поручителем позичальника в термін до 23 листопада 2010 року нерухомого майна в іпотеку банку на загальну суму 3 334 000 грн; позичальник зобов'язався в термін до 23 листопада 2010 року здійснити погашення по процентах за кредитом шляхом перерахування банку 898 454,47 грн та 261 867,42 доларів США, а також погашення пені у розмірі 340 606,17 грн.

Пунктом 7 мирової угоди передбачено, що у разі непогашення позичальником процентів за кредитом та пені у вищевказаному розмірі в термін до 26 листопада 2010 року банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору та чинного законодавства України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2010 року, укладену між банком та позичальником мирову угоду було визнано судом на вищевказаних умовах, провадження у справі закрито. Дана ухвала набрала законної сили 25 листопада 2010 року.

14 грудня 2010 року з метою забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань ОСОБА_5 за мировою угодою від 11 листопада 2010 року ОСОБА_4 передано в іпотеку банку нерухоме майно, три земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, площами: 0,1500 га, 0,0800 га та 0,1450 га, що розташовані в смт Лівадія, Автономна Республіка Крим.

Умови передачі нерухомого майна в іпотеку, порядок звернення стягнення на передане в іпотеку майно регулюються договором іпотеки, посвідченим 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н. В. в реєстрі за № 7863.

У зв'язку із порушенням умов мирової угоди 24 липня 2013 року банк звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5, в якому просив стягнути з останнього на користь банку заборгованість за мировою угодою в розмірі 261 867,42 доларів США та 4 108 513,32 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 року у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_5 відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що права банку підлягають захисту шляхом звернення до виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, а не шляхом стягнення з позичальника заборгованості на виконання мирової угоди.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки, суди виходили з того, що чинним законодавством не передбачений такий спосіб захисту права як визнання припиненими правовідносин.

Такі висновки судів не відповідають вимогам закону.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із положеннями пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема припинення правовідношення.

Таким чином ОСОБА_4, вважаючи свої права порушеними, звернувшись до суду з позовом про припинення правовідношення за договором іпотеки, обрала належний спосіб захисту своїх прав, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України, тому відмова судів у задоволенні її позову з підстав обрання неналежного способу захисту не ґрунтується на законі.

Разом із тим, позов ОСОБА_4 не підлягає до задоволення з інших правових підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень пункту 5.4 оскаржуваного договору іпотеки, цей договір діє до повного розрахунку за основним зобов'язанням.

Оскільки станом на час вирішення справи судами ОСОБА_5 не виконав своїх грошових зобов'язань за мировою угодою, то зобов'язання не припинилось належним виконанням. Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_4 як іпотекодавця щодо припинення правовідношення за договором іпотеки.

Інших підстав припинення іпотеки, передбачених законом або договором, також не встановлено.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 правильні, колегія суддів вважає за можливе зазначити інше правове обґрунтування відмови у позові, не скасовуючи судове рішення в цій частині лише з формальних міркувань.

Щодо вирішення зустрічного позову ПАТ «Родовід Банк» колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк», суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про доведеність банком вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 умов мирової угоди та застосували наслідки переривання строку позовної давності, передбачені статтею 264 ЦК України, у зв'язку зі зверненням банку 24 липня 2013 року до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за мировою угодою від 11 листопада 2010 року.

Такі висновки судів є обґрунтованими та відповідають обставинам справи та вказаним нормам закону.

Разом із тим, доводи касаційної скарги про те, що суд, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, не навів розрахунки заборгованості, є обґрунтованими.

За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 цього Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України 2004 року.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16.

Однак у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку»; посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судами неправильно застосовані норми матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині вирішення позову ПАТ «Родовід Банк» з ухваленням нового рішення в цій частині із зазначенням усіх складових кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 412, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року змінити в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Родовід Банк».

Позов публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за мировою угодою, укладеною між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» 11 листопада 2010 року, в сумі 5 917 685,67 гривень, з яких проценти за користування кредитом - 2 993 393,83 гривень та пеня - 2 924 291,84 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки: земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею 0,1500 га, кадастровим номером НОМЕР_2, загальною площею 0,1450 га, розташованих за адресою: ділянки НОМЕР_4, НОМЕР_5 район домоволодіння АДРЕСА_1; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруджень (присадибна ділянка) за кадастровим номером НОМЕР_3, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: між рестораном «Гірський струмок» та Поляною казок, смт Виноградне, смт Лівадія, м. Ялта, Автономна Республіка Крим, що належать на праві власності ОСОБА_4, шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 та судових витрат залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк