АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2089/15-ц 22-ц/774/682/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 171/2089/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Чумак Т.А. о 09 годині 03 хвилини у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 10.10.2003 року по вересень 2015 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 2006 році вони придбали будинок №24 по вулиці Тітова в місті Апостолове Дніпропетровської області за спільні кошти, при цьому право власності на будинок було оформлено на імя відповідача. 03.09.2015 року він повернувся додому з відрядження, але не зміг попасти до будинку, так як відповідач змінила замки та пояснила, що він не має права на будинок у звязку з придбанням будинку за її власні кошти. Враховуючи, що кошти для придбання будинку були спільними, позивач просив суд: визнати будинок, що розташований в м. Апостолове по вул. Тітова, 24, Дніпропетровської області, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Уточнивши позовні вимоги та зазначивши співвідповідачем ОСОБА_3, позивач, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони також придбали квартиру, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, але з метою зменшення витрат на оформлення угоди було оформлено угоду дарування, хоча фактично квартира була куплена за їх спільні кошти, просив суд: визнати недійсним на підставі удаваності угоди договір дарування квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27.02.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати дійсною угоду купівлі-продажу вказаної квартири, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним з подружжя право на 1/2 частину вказаної квартири.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вулиця Тітова, № 24, Дніпропетровської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вулиця Тітова, № 24, Дніпропетровської області.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в м. Апостолове, вулиця Тітова, № 24, Дніпропетровської області.

Визнано удаваним договір дарування квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що діяла за дорученням ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 416.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області, укладений 27 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що діяла за дорученням ОСОБА_3.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по справі: судовий збір в сумі 1051,21 грн., витрати на послуги КП «Апостолівське БТІ» - 930, 12 грн., витрати на правову допомогу в сумі 5512 грн., всього в сумі 7493,33 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині задоволення уточненого позову та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу, а також щодо стягнення судових витрат. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що судом порушено норми матеріального права та безпідставно не застосовано до цих позовних вимог наслідки пропуску позовної давності, про що вона заявляла у суді першої інстанції. При цьому, відповідач вважає, що перебіг такого строку для позивача розпочався 28.02.2004 року, тобто наступного дня після укладення договору дарування, а позов заявлено ним лише через вісім років. Також зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_4, яка надала пояснення щодо обставин укладення саме договору дарування.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_6.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_6.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2003 року по 29 вересня 2015 року.

27 лютого 2004 року між ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 416, за умовами якого ОСОБА_3, подарувала, а ОСОБА_2 прийняла безоплатно дарунок квартиру, що розташована в м. Апостолове, вул. Леніна, 4/4, Дніпропетровської області. (а.с. 36-37).

13 березня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 205 від 15.03.2006 року. відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Апостолівський район, місто Апостолове, вулиля Тітова, будинок 24 (38-39).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з удаваності Договору дарування квартири від 27 лютого 2004 року, оскількинабуття права власності на цю квартиру відбулось на платній основі,та презумпції належності придбаного за час шлюбу майна - квартири АДРЕСА_1 та будинку №24 по вулиці Тітова в місті Апостолове Дніпропетровської області до спільної сумісної власності подружжя та можливості його поділу між подружжям в рівних частках та відсутності підстав для відступу від засад рівності часток.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст.76 України, в редакції від 18.03.2004 року, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини,які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.77 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оскільки, на час розгляду справи, дарувальник ОСОБА_3 померла, суд першої інстанції допитав у якості свідків родичів останньої, які підтвердили, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена за 600 доларів США, а договір дарування було укладено з метою зменшити витрати на його нотаріальне оформлення.

При цьому, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що, за погодженням усіх членів родини, кошти від продажу квартири було передано доньці ОСОБА_3 ОСОБА_11, яка здійснювала догляд за матірю.

Зазначені обставини підтверджено письмово особисто ОСОБА_11 (а.с. 126-130) та не спростовані відповідачем, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

До того ж, колегією суддів враховується й той факт, що сторони договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 родичами не являються, доказів наявності між ними відносин, які б свідчили про наявність підстав для укладення договору дарування, суду не надано, а тому суд першої інстанції правомірно посилався на пояснення свідка, як на належний та допустимий доказ в підтвердження продажу ОСОБА_3 спірної квартири у 2004 році відповідачці ОСОБА_2

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом пояснень свідка ОСОБА_4, оскільки остання є матірю відповідача ОСОБА_2, тобто заінтересованою особою, та її пояснення суперечать поясненням інших свідків.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України), тобто, у даному випадку, після припинення шлюбних відносин, коли у позивача виникло питання щодо поділу спільного сумісного майна.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, відповідно до п. 3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, майно, яке є предметом спору, а саме квартира АДРЕСА_1, було придбано відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Доказів в спростування наведено та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 суду ані нею, ані її представниками не надано, не містять таких доказів й матеріали справи.

Отже, встановивши, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем ОСОБА_2 за кошти, що належать їй особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 вказаної статті передбачено умови відступу судом при поділі майна подружжя від засади рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Аналогічні правила поділу майна, що знаходиться у спільній сумісній власності закріплено й в ст. 372 ЦК України.

Виходячи з встановлених обставин справи та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поділ майна подружжя за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 ЦК України, ст. 372 ЦК України, виходячи з рівності часток кожного з подружжя в цьому майні, шляхом визнання за кожним з них право власності на 1/2 частину спірного майна, заливши це майно у їх спільній частковій власності, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Рішення суду в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу будинку №24 по вулиці Тітова в місті Апостолове Дніпропетровської області учасниками справи не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду в цій частині, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 25 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: