Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" травня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Рожкової О.С.,

за участю секретаря судового засіданняі ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, в якому просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженеця м.Єреван, Республіки Вірменія на території України в с.Суємці Баранівського району Житомирської області станом на 24.08.1991 року.

Згідно уточненої позовної заяви (а.с.16-17) в обґрунтування позовних вимог зазначив, що народився 19.07.1973 року в м. Єреван Вірменської РСР. На початку 1990 року позивач приїхав на територію України та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, де з 30.11.1990 року зареєстрував своє постійне місце проживання. З моменту переїзду і до початку 1991 року працював в с. Суємці Баранівського району Житомирської області на роботах з ремонту доріг та господарських дворів. З 01.05.1991 року по 30.03.1992 року працював кухарем у ДП «Каліфорнія». 29.12.2004 отримав паспорт громадянина України, а 04.03.2005 року отримав картку фізичної особи-платника податків. Проте в квітні 2009 року паспорт був вилучений в звязку з виявленими порушеннями вимог Закону України «Про громадянство України» та Порядку оформлення і видачі паспорту громадянина України при його видачі, допущені посадовими особами паспортного підрозділу Баранівського РВ УМВС України в Житомирській області. Посилаючись на те, що з 1990 року по даний час проживає на території України, мав трудові відносини з українським підприємством, наміру змінювати місце проживання не має, на даний час позбавлений можливості зареєструвати шлюб з громадянкою України і для отримання належного правового статусу йому необхідно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, позивач звернувся до суду.

Ухвалою судді Богунського районного суду м.Житомира Слюсарчук Н.Ф. від 29.12.2017 року справу передано за підсудністю до Корольовського районного суду.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Рожкової О.М. від 29.01.2018 року відкрито провадження у справі.

19.02.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву (а.с.40-47).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, зокрема представником зазначено, що станом на 1990-1991 роки існував інститут прописки, однак доказів на підтвердження реєстрації позивача в с.Суємці немає, а запис про реєстрацію місця проживання у талоні реєстрації внесено на підставі паспорту, який згодом було вилучено (а.с.40-47).

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 14.03.2017 року за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Вірменської РСР на території України в с. Суємці Баранівського району Житомирської області станом на 24.08.1991 року (а.с.25-26).

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 31.05.2017 року зазначене рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 14.03.2017 року скасовано з підстав наявності спору про право та розгляд справи судом першої інстанції в порядку окремого провадження (а.с.27-28).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився 19.07.1973 року в м. Єреван Вірменської РСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 25.07.1973 року, виданого відділом РАЦС Шаумянського району м. Єреван (з перекладом з вірменської мови на українську) (а.с.23-24).

З наданої позивачем довідки Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 29.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 з 30.11.1990 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.52).

Згідно довідки Суємецької сільської ради Баранівського району Житомирської області від 04.11.2016 №755 ОСОБА_4 не числиться у книгах погосподарського обліку, оскільки така реєстрація провадилася лише за згодою власника будинку, однак зазначено, що 1990 роках на території ради громадяни ОСОБА_5 дійсно проводили ремонт доріг в с.Суємці і господарських дворів бувшого колгоспу, проживали і були зареєстровані в селі Суємці (а.с.22).

29.12.2004 Баранівським РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_4 видано паспорт громадянина України, в якому проставлено штамп з відміткою про місце реєстрації в с. Суємці з 30.11.1990 р., а 04.03.2005 р. ОСОБА_4 отримав ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків (а.с.18,19).

Однак, 01.07.2009 року за результатами перевірки документування паспортами громадянина України заступником начальника ВГІРФО УМВС України в Житомирській області складено висновок та вирішено вилучити паспорт ОСОБА_4, як такий, що видано з порушенням вимог ЗУ «Про громадянство України», зокрема встановлено що ОСОБА_4 документовано паспортом громадянина України на підставі паспорта зразка колишнього СРСР серії ХІІ-СЛ№529102, виданого 27.07.1990 року Радянським РВВС м. Єревана. (а.с.29,30).

Представники відповідача заперечували щодо достовірності факту реєстрації позивача в селі Суємці з 1990 року посилаючись на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема на ст.3 Закону, (в редакції, яка діяла на час внесення до паспорту позивача відомостей про реєстрацію).

Разом з тим, суд вважає, що до спірних правовідносин щодо встановлення факту проживання позивача на території України станом на 24.08.1991 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 15.01.2004 року, на який посилається відповідач, не може бути застосований, оскільки Закон набрав чинності з 01.01.2011 року.

На час же виникнення спірних правовідносин та зважаючи на предмет доказування у справі діяли та були чинними Положення про паспортну систему в СРСР, затверджене постановою ОСОБА_6 Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року N 677 ( v0677400-74 ) із змінами станом на 15.08.1990 р., ОСОБА_6 Міністрів СРСР "Про деякі правила прописки громадян" від 28 серпня 1974 року N 678 ( v0678400-74 ) із змінами станом на 08.09.1990 р.

Так, п.22 Розділу ІІІ Положення про паспортну систему в СРСР встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР по місцю проживання громадян, що мали паспорти по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним п.22 Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.

Крім того, відповідно до п.2 ОСОБА_6 Міністрів СРСР "Про деякі правила прописки громадян" також встановлювалось обмеження для громадян у праві на прописку, якщо в наслідок такої прописки та вселення розмір житлової площі, що приходиться на кожного мешканця буде меншим норми житлової площі, передбаченої цивільним законодавством.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 24.07.1990 р. отримав паспорт СРСР серії 12-СЛ 529102 від паспортного відділу ОСОБА_7 поліції ОСОБА_8 ОСОБА_5. Відомості відносно прописки/виписки ОСОБА_4 відсутні, що підтверджується відповіддю на запит №2302/227 від 23.04.2018 р. посольства ОСОБА_8 ОСОБА_5 в Україні (а.с.93).

У відзиві на позовну заяву від 19.02.2018 представник відповідача зазначила, що відомості про реєстрації позивача у паспорті громадянина України, який визнаний недійсним, та у талоні реєстрації за місцем проживання, не можуть бути належим доказом у справі та прийматися до уваги, оскільки такі відомості про його реєстрацію (прописку) були внесені до обліків адресно-довідкового бюро ВГІРФО УМВС України в Житомирській області саме у звязку із видачею ОСОБА_4 паспорту громадянина України.

Суд вважає, що такі заперечення відповідача не можуть бути враховані, оскільки відповідно до висновку за наслідками перевірки ВГІРФО УМВС України в Житомирській області від 01.07.2009 року ОСОБА_4 отримав паспорт громадянина України саме на підставі паспорта СРСР та відмітка про місце реєстрації позивача - с.Суємці без зазначення конкретної вулиці, номеру будинку здійснена відповідальною особою - працівником паспортного підрозділу Баранівського РВ УМВС на підставі даних паспорту ОСОБА_4 зразка СРСР .

Рішення про скасування відомостей про реєстрацію місця проживання позивача у зазначених документах, відповідними органами не приймалося та доказів про їх скасування відповідачем суду не надано, довідка Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 29.01.2018 року та талон реєстрації за місцем проживання ОСОБА_4 від 29.12.2004 р. є чинними та ніким не скасовані.

Крім того, з матеріалів справи та особистих пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що з часу вїзду на територію України і на час розгляду справи в суді ОСОБА_4 територію України не залишав, кордон України з порушенням законодавства України не перетинав, відомостей про незаконність дій позивача під час процедури отримання паспорту в 2004 році відповідачем не надано. Разом з тим, встановлено, що у позивача відсутнє громадянство ОСОБА_8, а доказів отримання громадянства інших країн суду не надано та клопотань під час розгляду справи не заявлено.

Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_9 пояснила, що знайома з ОСОБА_4 з 1990 року, оскільки перебувала у цивільному шлюбі з дядьком позивача і після приїзду на території України ОСОБА_4 мешкав у с.Суємці у ОСОБА_10 в приватному будинку, який знаходився на околиці села, працював на ремонтних роботах, періодично приїжджав в м.Київ та жив у неї. Свідок ОСОБА_11, знайомий позивача пояснив, що позивач з 03.03.1991 року приблизно до жовтня-листопада 1991 працював різноробочим на шиномонтажі, яким він завідував. Робота мала тимчасовий характер, з наданням вихідних днів.

Вказані обставини частково підтверджуються письмовими доказами, а саме, довідкою ФОП ОСОБА_11 від 20.12.2017 та відповіддю ФОП ОСОБА_11 на адвокатський запит від 17.05.2018 (а.с.32,99)

Розбіжності у поясненнях свідка ОСОБА_11 щодо конкретних періодів роботи ОСОБА_4 в м.Київ, характеру виконуваних робіт та даних, зазначених у довідках, свідок пояснив спливом майже тридцяти років від часу подій, що встановлюються судом.

Щодо письмового доказу - довідки ДП «Каліфорнія» ТОВ «Арінтерсервіс» від 22.11.2016, то суд зазначає, що відповідно до ст.76-79 ЦПК України (щодо належності та достовірності наданих сторонами доказів), у звязку із суперечністю у довідці відомостей щодо дати початку роботи ОСОБА_4 кухарем і по 30.03.1992 рік позмінно тиждень через тиждень (а.с.21), він не може бути прийнятий судом, як доказ обставин, підтверджуючих зазначені доводи позивача з приводу дати початку роботи на підприємстві.

Відповідно до ч.1 ст. 33, ст. 55 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України Про громадянство України громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Цим Законом визначено, що проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні, а безперервне проживання на території України це проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням наведеного, досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень свідків, чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства та відсутності станом на час звернення позивача до суду, будь-яких рішень, що встановлюють незаконність перебування позивача на території України з 1990 року і на даний час, суд вважає що обраний позивачем спосіб захисту для захисту невизнаного права, відповідає вимогам ЦПК України, а тому доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4Г у межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 18, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, постійно проживав на території України в с. Суємці Баранівського району Житомирської області станом на 24 серпня 1991 року.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_4 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) понесених витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. С. Рожкова