Справа № 463/5935/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/83/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А.., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2017 року у складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім.С.З.Гжицького про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького про стягнення з останнього на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 981 грн.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу. Вважає що рішення є незаконним та прийняте всупереч ст..116, 117 КЗпП України. Вказує, що неправильність встановлення обставин полягає в тому, що суд відмовився в якості третьої сторони залучити Держпраці України і розглянути позицію Мінагрополітики України. Окрім того, судом на його думку не було досліджено всіх документів поданих позивачем та не враховано його інформування про корупцію в ЛНУВМ та БТ ім.. С.З.Гжицького.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Сторони в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються справи що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч.5 ст.279 суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст..263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького про стягнення з останнього на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 981 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для поновлення строку відсутні оскільки позовна заява пред'явлена до суду по спливу більш п'яти років з моменту фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Як встановлено матеріалами справи 30.06.2010р. ОСОБА_3 звільнений з посади доцента кафедри фізики і математики ЛНУВМБ ім. С.З. Гжицького у зв'язку з закінченням терміну контракту. (а.с.4)

Судом встановлено, що згідно наказу ректора університету від 07.12.2010р. № 571-3, який винесено після фактичного звільнення, позивачу продовжено термін дії трудової угоди на період з 01.07.2010р. до 12.07.2010р. (а.с.44) та наказом від 14.11.2011р. № 537-3 позивачу проведено перерахунок заробітної плати з 08.04.2009р. по 30.06.2009р. виходячи з надбавки за науковий ступінь в розмірі 15 % посадового окладу. (а.с.43)

Фактичний розрахунок при звільненні проведено з позивачем 16.11.2011р.

За зверненнями ОСОБА_3 ТДІ з питань праці у Львівській області було проведено перевірку додержання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування у Львівському національному університеті ветеринарної медицини та біотехнологій ім.С.З.Гжицького. За результатми перевірки виявлено порушення вимог ст. 116 КЗпП України щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні, та вимог ст.. 117 КЗпП України щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Про вказані результати перевірки ТДІ з питань праці у Львівській області повідомляла ОСОБА_3 листами від 20.02.2014р., від 11.06.2015 року та від 20.07.2015 року.(а.с. 5-7,63)

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Станом на 20.02.2014р. позивач знав про те, що дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні є порушенням вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України, наслідком чого є стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні. Проте не скористався своїм правом в строки передбачені ст.. 233 КЗпП України щодо звернення до суду. З позовною заявою ОСОБА_3 звернувся тільки 13.12.2016р.

Європейський суд з прав людини в справі GRAFESCOLO S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об'єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 61-256св17.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки позивачем ні в суді першої інстанції ні при розгляді справи судом апеляційної інстанції не надано доказів щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду, колегія суддів вважає, що судом підставно відмовлено в задоволенні позову.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2018 року.

Головуючий

Судді