Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 362/4892/15-ц

провадження № 61-4614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Таргоній Д. О., Білоконь О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 21 травня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 49.35/312/07-НВС, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 80 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних - перемінна процентна ставка та 1,83 % - фіксована процентна ставка, з кінцевим терміном повернення кредиту до 21 травня 2032 року.

На забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором

21 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Кредитпромбанк» укладений іпотечний договір № 33/312/І312/07-НВС, за умовами якого він передав банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, яка придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2753, що зареєстрований у державному реєстрі правочинів 21 травня 2007 року за № 2099519, та стане власністю ОСОБА_3 після отримання державного акта на право власності на земельну ділянку.

Зазначав, що 20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до

ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги щодо повного, належного та реального виконання боржниками обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Згідно з додатком № 1 договору купівлі-продажу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором від 21 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 15 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі

1 772 746,07 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту -

1 548 744,48 грн, заборгованості за відсотками - 199 724,73 грн та пені -

24 276,86 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2007 року у розмірі 1 772 746,07 грн звернути стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, яка придбана ОСОБА_3 21 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 травня 2007 року приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2753, що зареєстрований у державному реєстрі правочинів 21 травня 2007 року за № 2099519 та стане власністю ОСОБА_3 після отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня

2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором

від 21 травня 2007 року № 49.35/312/07-НВС між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 у розмірі 1 772 746,07 грн, з яких: тіло кредиту - 1 548 744,48 грн, відсотки - 199 724,73 грн та пеня - 24 276,86 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий

№ НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: с Крушинка Васильківського району Київської області, та належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на землю НОМЕР_2, виданого

23 липня 2007 року та зареєстрованого за № 80.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом продажу з прилюдних торгів.

Визначено початкову ціну предмета іпотеки на підставі звіту про оцінку товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» від 01 березня

2016 року у розмірі 437 581 грн.

У решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 15 травня 2015 року виникла заборгованість. Оскільки умовами іпотечного договору не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем в судовому порядку, а передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку», тобто за положеннями статті 39 цього Закону.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, оскільки умовами іпотечного договору не передбачено можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у судовому порядку та такий спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання. При цьому ПАТ «Дельта Банк» вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів не заявляло.

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умови договору ОСОБА_3 не виконував, кредит не погасив, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель має право звернутися до суду для вирішення питання про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки в рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 27 квітня 2017 року справу - призначено до судового розгляду.

У грудні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», у яких представник просив відхилити її, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 04 квітня 2018 року касаційне провадження у даній справі було зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 760/14438/15-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 16 травня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 362/4892/15-ц.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 травня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 49.35/312/07-НВС, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 80 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних - перемінна процентна ставка та 1,83 % - фіксована процентна ставка, з кінцевим терміном повернення кредиту до 21 травня 2032 року (а. с. 6-11).

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 21 травня

2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір № 33/312/І312/07-НВС, за яким він передав банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2753, що зареєстрований в державному реєстрі правочинів 21 травня 2007 року за № 2099519 та стане власністю ОСОБА_3 після отримання державного акта на право власності на земельну ділянку (а. с. 16-21).

19 квітня 2010 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 21 травня 2007 року, згідно з умовами якого встановлено процедуру та умови повернення позичальником отриманого кредиту, сплати процентів, комісій та взаємні права і зобов'язання сторін (а. с. 12-15).

Того ж дня, 19 квітня 2010 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір до іпотечного договору від 21 травня 2007 року, за яким змінено термін «майно» іпотечного договору та вказано, що предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на землю НОМЕР_2, виданого Васильківським районним відділом земельних ресурсів 23 липня 2007 року (а. с. 22-23).

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитопромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а. с. 29-35).

Згідно з додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором від 21 травня

2007 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 02 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі

2 629 820,47 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі

75 293,86 доларів США, що еквівалентно 2 039 351,44 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 18 515,53 доларів США, що еквівалентно 501 497,37 грн, пені у розмірі 79 658,50 грн, 3 % річних від простроченого тіла - 1 050,57 грн, 3 % прострочених доходів за кредитом - 8 262,58 грн (а. с. 91-95).

03 червня 2015 року позивач надіслав на адресу ОСОБА_3 лист-вимогу із зобов'язанням погасити заборгованість за кредитним договором (а. с. 25-28).

Згідно з пунктом 4.2 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного або іпотечного договору.

Відповідно до положень пункту 4.3 іпотечного договору іпотекодержатель на свій розсуд може задовольнити свої вимоги одним із таких способів: від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погодженим з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 4.4 іпотечного договору у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодоржатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т. ч. звернутись у будь-який час за захистом порушених прав до суду.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, на яку містить посилання в оскаржуваному рішення апеляційного суду, а також висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції керуючись вищевказаними нормами матеріального права, дійшов до правильного висновку, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього будь-яким способом, не забороненим законодавством, у тому числі за рішенням суду, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на іншому тлумаченні положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик