Справа № 206/761/18
Провадження № 2/206/484/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна, -

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем є рідними сестрами. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на праві спільної часткової власності в рівних частинах, по 1/2, їм належить будинок № 70 по вул. Орлиній у м. Дніпрі, земельна ділянка, на якій розташовано будинок знаходиться також в спільному користуванні, право власності на неї не реєструвалось. Зазначений будинок є двоповерховим, тому між ними, тобто співвласниками будинку, склався порядок користування будинком, а саме: перший поверх позивача, другий відповідача. Позивач, також, зазначила, що у неї відсутній доступ до другого поверху будинку, оскільки відповідач зачинила їх на замок. Позивач самостійно несе витрати по комунальним послугам, незважаючи, що фактично займає меншу площу будинку, а інша частина закрита. Відповідач відмовляється нести витрати по утриманню своєї частини та по оплаті комунальних послуг за свою частину, зокрема газопостачання за опалення її частини будинку в опалювальний період, проживання в літній період, та по іншим комунальним послугам. Посилаючись на вищенаведене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину суми витрат у розмірі 8 543 грн. 00 коп. на опалення житла, які вона понесла з літа 2016 року по квітень 2017 року, вважаючи їх обєктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які, на думку позивача, відповідно до ст. 360 ЦК України мають визнаватись як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та які повинні покладатись на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності (а.с. 36-39).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач надала відзив на позовну заяву де зазначила, таке. Відповідач в червні 2016 року переїхала на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_1, яка також, на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом в рівних частках належить позивачу та відповідачу. Переїзд відповідача був обумовлений постійними сварками, які виникали між сторонами. При цьому у випадках коли відповідач приїжджала до будинку вона оплачувала послуги водопостачання, електроенергії та газопостачання про що свідчать відповідні квитанції. Щодо суми предявленої до стягнення та її розрахунку, то відповідач зазначила, що позивач при предявленні позову не вказала за якими саме тарифами вона оплачувала послуги з газопостачання, крім того, період за який просить стягнути позивач, а саме з літа 2016 року, не відповідає ст. 252 ЦК України, де строк «з літа» не передбачено, окрім того, з наданих позивачем квитанцій вбачається, що в деяких із них відсутні покази лічильника. Також, відповідач зазначила, що позивач сплачувала за надані послуги з газопостачання, які отримувалися нею особисто та їх отримання обліковується індивідуальним приладом обліку (лічильником), тобто позивач сплачувала комунальні платежі за отримання послуг нею особисто, для задоволення власних побутових потреб, оскільки відповідач в будинку не проживала і послугами не користувалась. При цьому, позивач мала доступ як до першого поверху будинку так і до другого. Крім того, з вересня 2016 позивач відключила частину будинку, якою користувалась відповідач від централізованого опалення (а.с. 121-127).

Не погодившись із обставинами та запереченнями викладеними у відзиві на позов, позивач вказала, що вона спочатку сплачувала вартість половини наданих комунальних послуг, після чого утворилась заборгованість, у звязку із несплатою сум за надані послуги відповідачем. ПАТ «Дніпрогаз» направило попередження позивачу про відключення газопостачання через заборгованість. Таким чином, позивач сплачувала заборгованість за відповідача частинами до лютого 2018 року (а.с. 100-101).

У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначила, що у наданих позивачем квитанціях відсутнє посилання на борг, а тому, є підстави вважати, що наданими квитанціями проводилась оплата шляхом авансування платежів (а.с. 142-144).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

05.03.2018 у справі було відкрито провадження.

28.03.2018 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.

05.04.2018 позивачем було подано відповідь на відзив.

18.05.2018 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Під час розгляду справи судом заслухано позивача, відповідача та її представника, розглянуті клопотання, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

25.07.2018 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 є власниками кожна по 1/2 частині житлового будинку № 70 з господарсько-побутовими будівлями, розташованого по вул. Орлиній у м. Дніпрі на земельній ділянці 1200 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2013 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 103448034 від 06.12.2017 (а.с. 40, 42-43).

Станом на 07.12.2017, відповідно до довідки голови квартального комітету № 10, у вказаному будинку ніхто не зареєстрований (а.с.26).

Відповідно до повідомлення ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» про припинення газоспоживання та погашення простроченої заборгованості від 01.08.2017, адресованого на імя ОСОБА_1, тобто позивача, за особовим рахунком 1 наявна заборгованість, за послуги з газопостачання в сумі 8 636 грн. 30 коп. на показання лічильника 37772 м. куб., строки сплати заборгованості 11.08.2017 (а.с.54).

Окрім того, судом в судовому засіданні було встановлено, що відповідач з червня 2016 року фактично проживає за іншою адресою, що не заперечувалось позивачем.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В обґрунтування позовних вимог позивач надала суду копії квитанцій зі сплати комунальних послуг із газоспоживання.

Проте, суд вказані докази відхиляє оскільки надані квитанції свідчать лише про сплату позивачем коштів за послуги газопостачання.

Так, з вказаних копій квитанцій не вбачається можливим відстежити як здійснювався розрахунок сплачених сум, за якими саме тарифами, з якого саме часу, та з яких показників, що може підтверджуватись розрахунковими книжками, платіжними документи, які видаються газопостачальною організацією, тощо.

Також, судом відхиляються як докази фотокартки, надані як позивачем так і відповідачем з огляду на встановлені судом правовідносини та фактичні обставини справи та з огляду на висновки зроблені у Розділі V даного рішення.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно ст. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, споживач це - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Таким чином, судом було встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача кошти за газопостачання за період з літа 2016 по квітень 2017 у розмірі 8543 грн. 00 коп., які позивач сплатила як заборгованість, яка утворилась станом на 01.08.2017, у звязку із несплатою відповідачем вартості 1/2 частини наданих послуг.

В той же час, суду не було надано жодного доказу, що відповідач проживала у відповідний період у будинку № 70, розташованого по вул. Орлиній у м. Дніпрі та була споживачем послуг з газопостачання, позивач посилалась лише на ст. 322 ЦК України, яка передбачає, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить та ст. 360 ЦК України, згідно якої співвласник зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги, в тому числі з газопостачання, надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не будинку, як об'єкту права власності, а певному суб'єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб'єкту сервітуту тощо) будинку, який проживає в будинку. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб'єкта сервітуту тощо) будинку і споживаються саме суб'єктом, а не для управління, утримання та збереження будинку, що перебуває в спільній частковій власності.

В звязку із чим, суд приходить до висновку, що послуги з газопостачання споживалися лише позивачем та оплата здійснювалася відповідно до поданих нею показань засобів обліку.

Тобто, в цьому випадку використання газопостачання мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку, про що свідчить і подальше відключення позивачем другого поверху від газопостачання, а тому сплачені кошти за надання послуг з газопостачання не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Інші посилання як позивача на сплату комунальних послуг, які сплачуються нею як співвласником квартири, де проживає відповідач, проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, розташованого по вул. Орлиній у м. Дніпрі разом із позивачем квартиранта, відсутність доступу позивача на другий поверх будинку нічим обєктивно не підтверджено, та по своїй суті не впливають на предмет та підстави позову.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом У передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи та їх представників, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 360 ЦК України, ст. ст. 1, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 49125, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: 49112, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) про відшкодування витрат, понесених на утримання майна відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03.08.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак