АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/3382/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/2980/17

05 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенко Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., у цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про звільнення від обов'язків опікуна, -

в с т а н о в и в :

21 лютого 2017 року Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, в якому просив звільнити ОСОБА_2 від обов'язків опікуна відносно ОСОБА_4, 2004 рокународження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що малолітня ОСОБА_4, яка проживає в Центрі захисту дітей «Наші діти», перебуває на обліку у Службі у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як дитина позбавлена батьківського піклування. В листопаді 2016 року від директора Центру ОСОБА_5 до Служби у справах дітей надійшов лист, в якому остання просить розглянути заяву ОСОБА_4 щодо недопущення її передачі на виховання ОСОБА_2, яка значиться її опікуном, так як дитині з нею проживати погано. ОСОБА_4, як дитина, позбавлена батьківського піклування, може бути усиновлена та мріє про повноцінну сім'ю, проте, в зв'язку з численними судовими процесами, ініційованими ОСОБА_2, її доля є невирішеною тривалий час та вона позбавлена можливості бути влаштованою в прийомну родину. Заяву ОСОБА_4 було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, за наслідками обговорення комісія дійшла висновку про необхідність звернення до суду з метою звільнення ОСОБА_2 від обов'язків опікуна відносно ОСОБА_4, оскільки між опікуном та підопічним склалися стосунки, які перешкоджають належному здійсненню опіки. Малолітня ОСОБА_4 проживала з опікуном до 2012 року, в цей період дитина мала слабкий стан здоров'я, потребувала постійного лікування через застудні та інші захворювання, до школи та додому ходила самостійно, незважаючи на малий вік. Сама ОСОБА_2 користувалася надомним обслуговуванням соціального працівника, оскільки була не здатна себе обслуговувати, зовсім не готувала їжу та не прибиралася. Малолітня дитина в цей період проживала в умовах, які розцінюються як несприятливі, так як у неї не було власного ліжка, не було свіжої їжі домашнього приготування, в квартирі було неохайно і не прибрано, а в період термінової госпіталізації опікуна ОСОБА_2 на стаціонарне лікування до психоневрологічного диспансеру, дитина взагалі два тижні проживала у соціального робітника, тобто перебувала під наглядом сторонньої людини. Після відібрання ОСОБА_4 у опікуна та влаштування до Центру захисту дітей «Наші діти» ОСОБА_2, при відвідуванні дитини в школі, регулярно створювала конфліктні ситуації на очах підопічної та інших учнів, що негативно позначається на здоров'ї дитини, оскільки призводить до дестабілізації її психологічно-емоційного стану. За результатами бесід психолога, остання дала рекомендацію щодо недоцільності продовження зустрічей малолітньої ОСОБА_4 з опікуном, так як після них дитина перебуває в стані емоційного стресу, через виникнення внутрішньо - особистісного конфлікту та незрілість нервової системи. Також психологом було з'ясовано, що дитина категорично відмовляється повертатися проживати до опікуна та спілкуватися з нею, оскільки під час спільного проживання ОСОБА_2 часто поводила себе агресивно, ображала дитину, в квартирі не було створено належних соціально - побутових умов для проживання, в період стаціонарного лікування опікуна дитина проживала в різних сторонніх людей. Питання щодо повернення до опікуна викликає у ОСОБА_4 знервованість, так як в Центрі у неї є друзі, вона має окрему кімнату та окреме ліжко, має можливість відвідувати різні гуртки, в той час як умови проживання в опікуна є несприятливими для фізичного і духовного розвитку. В ході перевірки Службою у справах дітей Дніпровської в місті Києві державної адміністрації питання щодо можливості виконання ОСОБА_2 обов'язків опікуна було з'ясовано, що остання лікувалася в Київській міській психоневрологічній лікарні, перебуває під наглядом психіатра з діагнозом «Патологічний розвиток особистості», являється інвалідом ІІ групи безстроково. Вказані обставини, а також стійке негативне психологічно - емоційне відношення дитини до ОСОБА_2, свідчать про об'єктивну неможливість та недоцільність виконання відповідачем обов'язків опікуна відносно малолітньої ОСОБА_4. Протягом всього часу проживання дитини в Центрі захисту дітей «Наші діти», з 2013 по 2016 рік, ОСОБА_2 було ініційовано велику кількість судових спорів щодо повернення їй дитини на виховання, що, в свою чергу, унеможливлює передачу ОСОБА_4 на усиновлення з метою влаштування до прийомної родини для надання можливості проживання в сім'ї. Такі обставини негативно позначаються на подальшому майбутньому дитини, порушують її право на отримання належних умов для всебічного розвитку і навчання, право на захист від психологічного насильства, право на достатнє матеріальне забезпечення і гідний життєвий рівень.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року задоволено позов Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про звільнення від обов'язків опікуна.

Звільнено ОСОБА_2 від обов'язків опікуна відносно малолітньої дитини ОСОБА_4.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову .

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, без належної оцінки наявних у справі доказів, а покладені в основу рішення суду висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначила, що вона має постійне місце проживання, житло належить їй на праві власності, нею складено заповіт на ім'я ОСОБА_4. Дитина проживала з нею майже вісім років, протягом цього часу у контролюючих органів не було зауважень щодо виконання нею обов'язків опікуна, вона сумлінно вчиняла всі необхідні дії та створювала належні умови для проживання і розвитку ОСОБА_4, що лишилося поза увагою суду першої інстанції. Єдина перевірка умов проживання дитини органом опіки та піклування проводилася в 2012 році та за її результатами складено акт, в якому зазначено, що несприятливих для проживання дитини умов не виявлено. Судом не було враховано, що розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яким припинено її опіку над ОСОБА_4 та відібрано дитину, скасовано постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року, яка набрала законної сили, тобто її повністю поновлено в правах опікуна. Незважаючи на скасування розпорядження, орган опіки та піклування відмовляє їй в поверненні дитини, перешкоджає їх зустрічам, службові особи Центру захисту дітей «Наші діти» та школи, де навчається дитина, постійно провокують сварки з нею. Зазначила, що питання звільнення її від обов'язків опікуна вже було предметом судового розгляду та за наслідками вирішення спору ухвалено рішення про відмову у позові, так як встановлено, що обов'язки опікуна нею виконувалися належно, її інтереси та поведінка не суперечили інтересам дитини, між ними склалися відносини, які не перешкоджають здійсненню опіки. Суд не надав належної оцінки наявному в матеріалах справи висновку психолога, з якого вбачається, що ОСОБА_4 зазначала, що в опікуна їй теж було добре, а негативне відношення до ситуації, в яку вона потрапила, було зумовлене тим, що вона тривалий час не може повернутися додому. Посилалася на те, що вона ніколи не провокувала сварок в школі де навчається дитина, будь-які конфлікти зумовлені діями працівників школи, які перешкоджали їм в зустрічах, забороняли ОСОБА_4 брати подарунки і спілкуватися з нею, психологічно тиснули на дитину. Суд не надав належної оцінки поданій медичній документації та не врахував, що вона завжди піклувалася про стан здоров'я дитини, який був дуже слабкий на момент її передачі під опіку, проте покращився в період їх спільного проживання. Вказала, що подані директором школи № 42, яку відвідувала ОСОБА_4, характеристики містять суперечливу інформацію, так як в одній з них зазначено, що дитина приходила до школи та йшла додому без супроводу та нагляду опікуна, а в іншій вказано, що опікун приділяв необхідну увагу вихованню дитини, забезпечував регулярне відвідування нею школи. Зазначила, що школа № 42 знаходилася поряд з їх будинком, вона особисто приводила дитину до школи та забирала її. Суд безпідставно прийняв до уваги в якості доказу лист Київського міського центру соціального обслуговування, в якому зазначено, що малолітня ОСОБА_4 проживала в несприятливих умовах, в квартирі було неохайно, так як в даному листі не зазначено, коли саме проводилася перевірка, і доказів дійсного відвідування її квартири службовими особами Центром не надано. Інші докази, подані співробітниками школи № 81, де навчалася дитина після її відібрання, та співробітниками Центру захисту дітей «Наші діти» не повинні прийматися до уваги судом, так як вони складені зацікавленими особами. Цих осіб суд в засідання не викликав та не допитував, а тому не мав права приймати до уваги документи за їх підписом, оскільки це порушує принцип безпосередності дослідження доказів. Зазначила, що суд не надав оцінки іншим доказам, які мають важливе значення для вирішення спору, а саме рішенню Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2015 року, якими встановлено, що вона створила підопічній належні умови проживання, в квартирі було чисто і охайно, зажди була приготована їжа, між нею та ОСОБА_4 склалися дуже добрі відносини, а сам факт перебування ОСОБА_2 на обліку лікаря - психіатра не свідчить про наявність у неї тяжкого психологічного захворювання, яке перешкоджає виконанню опікунських обов'язків. Також не було враховано лист Міністерства соціальної політики України, в якому наголошено на необхідності повернення дитини опікуну. Вважає, що визначені законодавством підстави для припинення її опіки над ОСОБА_4 відсутні, їй створюються штучні перепони в спілкуванні з дитиною, здійснюється психологічний тиск на підопічну з метою створення негативного образу відповідача і формування поганого відношення, що не було враховано та належно оцінено судом і призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_6 проти доводів апелянта заперечував, посилаючись на їх безпідставність. Зазначив, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем та дитиною ОСОБА_4 наразі дуже складні взаємовідносини, що зумовлено поведінкою ОСОБА_2, яка примушує дитину до спілкування не враховуючи її інтереси, психологічно на неї тисне, тобто між опікуном і підопічною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню опіки. На підтвердження дійсного існування таких обставин у справі наявний ряд доказів, які підтверджують, що ОСОБА_4 не бажає бачитися з опікуном та такі зустрічі не рекомендовані психологом, дитина не хоче повертатися на проживання до відповідача, так як відчула в Центрі до себе і своїх інтересів інше відношення. Посилався на те, що за численними судовими позовами, ініційованими ОСОБА_2, суди відмовляли в задоволенні позовних вимог, так як в ході судового розгляду було очевидно, що опікун діє лише у власних інтересах і психологічно-емоційне сприйняття дитиною ситуації нею не враховується.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з"явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. причину своєї неявки в судове засідання не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Представник позивача Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_7 вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а її доводи безпідставними, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача та третьої особи ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування та перебуває на обліку Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 166 від 15 лютого 2006 року ОСОБА_2 було призначено опікуном малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 486 від 12 листопада 2012 року «Про припинення опіки над малолітньою дитиною» було припинено опіку ОСОБА_2 над малолітньою ОСОБА_4.

31 січня 2013 року малолітня ОСОБА_4 була вилучена у ОСОБА_2, на виконання розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 486 від 12 листопада 2012 року.

На підставі наказу директора Центру захисту дітей «Наші діти» від 31 січня 2013 року малолітню ОСОБА_4 прийнято до Центру захисту дітей «Наші діти» та зараховано до сімейної групи кв. № 2, де дитина проживає і виховується до теперішнього часу.

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 80 від 20 лютого 2013 року опікуном над малолітньою ОСОБА_4 призначено ОСОБА_5.

З наданого до апеляційного суду розпорядження Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації № 631 від 16.11.2017 року вбачається, що опіка ОСОБА_5 над малолітньою ОСОБА_4 припинена. Призначено ОСОБА_8 опікуном малолітньої ОСОБА_4

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2014 року, скасовано розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 486 від 12 листопада 2012 року «Про припинення опіки над малолітньою дитиною».

Як вбачається з листа Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 28 січня 2014 року, ОСОБА_2, як інвалід ІІ групи, який перебуває на обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2, перебувала на надомному обслуговуванні у Спеціалізованому відділенні соціальної допомоги вдома інвалідам з психічними захворюваннями Київського міського територіального центру соціального обслуговування з 22 вересня 2009 року. Соціальним робітником надавалися ОСОБА_2 всі послуги, визначені договором: готування їжі, вологе прибирання квартири, купівля продуктів в магазині та на ринку, виписка рецептів, доставка ліків, сплата платежів та оформлення документів, відвідування в лікарні під час хвороби. Протягом періоду обслуговування ОСОБА_2 був випадком, коли остання потребувала стаціонарного лікування в психоневрологічному диспансері, в зв'язку з чим ОСОБА_4 два тижні проживала з соціальним працівником. Після вказаного випадку Центр повідомив Службу у справах дітей про ситуацію, в якій опинилася малолітня дитина.

Як вбачається з відомостей, отриманих від Київської психоневрологічної лікарні № 2, ОСОБА_2 перебуває під наглядом психіатра з діагнозом «F60.8 Патологічний розвиток особистості». Являється інвалідом ІІ групи безстроково. Лікується амбулаторно, проте, перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 31 липня 2012 року по 05 вересня 2012 року, з 18 грудня 2012 року по 08 лютого 2013 року. За результатами медичного обстеження ОСОБА_2 призначено нагляд психіатра, підтримуюче медикаментозне лікування. Згідно скарг самої пацієнтки, захворювання супроводжується тривогою, страхом, зниженням апетиту, безсонням, поганим настроєм.

Листом Департаменту медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я від 03 квітня 2015 року, у відповідь на звернення Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, було повідомлено, що для опікунів (піклувальників) встановлено такі ж обмеження, як і для усиновлювачів. (стаття 224 СК України). При цьому, не можуть бути усиновлювачами особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у наркологічному чи психоневрологічному диспансері або зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами. Перебування на обліку чи лікуванні можна підтвердити довідками із наркологічних чи психоневрологічних диспансерів, а зловживання спиртними напоями доводиться загальними доказами (показання свідків, співробітників міліції).

Листом Уповноваженого Президента України з прав дитини від 07 квітня 2015 року, у відповідь на звернення Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, було роз'яснено, що встановлені законодавством обмеження кола осіб, які можуть бути опікунами, спрямовані на недопущення потрапляння дітей на виховання в сім'ї громадян, які за станом здоров'я не можуть створити дитині належних умов для життя та розвитку, здійснювати належне піклування і виховання дитини, або контакт і перебування з якими може складати небезпеку для дитини. У разі, якщо органом опіки та піклування будуть виявлені факти, зокрема щодо здоров'я опікуна, які були невідомі на момент призначення опіки або свідомо приховані опікуном, органом опіки повинні бути вчинені всі заходи з метою захисту прав та законних інтересів дитини.

Також судом встановлено, що з моменту відібрання ОСОБА_4 у ОСОБА_2 та поміщення її до Центру захисту дітей «Наші діти» опікун неодноразово створювала конфлікті ситуації при візитах до школи, де навчається дитина, поводила себе нестримано і агресивно.

Так, з листа класного керівника 4-А класу Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 від 22 вересня 2014 року вбачається, що 01 вересня 2014 року ОСОБА_2 прийшла до класу ОСОБА_4 поспілкуватися та вручити їй подарунки. Реакція на візит у дитини була негативною, вона просила опікуна піти. На вимогу соціального педагога залишити клас ОСОБА_2 зреагувала агресивно, почала ображати педагога та наполягала, що має право тут перебувати і спілкуватися з дитиною. В зв'язку з вказаною ситуацією, в подальшому настрій ОСОБА_4 був поганий, вона була засмучена і не виявляла активності на уроках.

Листом директора Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 від 19 березня 2015 року підтверджується, що 18 березня 2015 року ОСОБА_2 прийшла до школи з метою побачитися з ОСОБА_4 та попрямувала до її класу. Вказана ситуація відбувалася в присутності класного керівника та інших учнів. Дитина відмовилася спілкуватися з опікуном та приймати її подарунки, вказана ситуація її дуже засмутила. Школу ОСОБА_2 залишила лише після втручання адміністрації.

Відповідно до листа директора Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 від 19 лютого 2016 року, станом на лютий 2016 року ОСОБА_2 неодноразово приходила до Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 з метою поспілкуватися з ОСОБА_4, інколи повідомляла неправдиву інформацію щодо цілі відвідування навчального закладу. Так, нею зазначалося, що вона має намір поговорити з директором чи класним керівником дитини, а сама прямувала до класу, де навчалася ОСОБА_4. Під час таких візитів вела себе емоційно, різко негативно реагувала на зауваження, які отримувала від співробітників школи. Дитина на такі відвідування реагувала негативно, зустрічатися не хотіла, була дуже засмучена.

22 лютого 2016 року, під час чергового відвідування Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 ОСОБА_2 спровокувала своєю поведінкою сварку з педагогами та представниками адміністрації, свідками якої були ОСОБА_4 та батьки інших учнів, які чекали їх після уроків.

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 написала заяву директору Центру захисту дітей «Наші діти», в якій просила роз'яснити ОСОБА_2, що вона не бажає з нею бачитися та повертатися до неї проживати. Зазначила, що ситуація, яка склалася, дуже її засмучує, оскільки вона бажає бути влаштованою в прийомну сім'ю, а численні суди цьому перешкоджають.

Вказану заяву було передано керівництвом Центру Службі у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, з проханням посприяти в вирішенні ситуації яка слалася, з першочерговим врахуванням інтересів дитини.

11 липня 2017 року відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в ході якого розглядалося подання Служби у справах дітей щодо доцільності повернення ОСОБА_4 до родини ОСОБА_2.

За наслідками засідання складено Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 січня 2017 року, відповідно до якого зазначено, що комісія дійшла висновку про необхідність вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_2 від обов'язків опікуна ОСОБА_4. Також комісія звернула увагу на те, що численні судові спори, які наразі тривають, позбавляють малолітню дитину можливості бути усиновленою та влаштованою в сім'ю, яка надасть їй належне батьківське піклування і виховання.

13 квітня 2017 року ОСОБА_2 прибула до Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 та заявила вимогу зустрітися з ОСОБА_4. Класним керівником та завучами було пояснено їй, що дитина відмовляється від зустрічей та не бажає спілкуватися з нею. Незважаючи на це, ОСОБА_2 продовжувала наполягати на зустрічі, самовільно ввійшла до класного кабінету під час уроку з проханням до дитини вийти. Подальша розмова відбувалася в присутності директора школи та класного керівника, дитина пояснила, що не бажає розмовляти, відмовилася від подарунків і пішла на урок. ОСОБА_2 після такої розмови поводила себе невдоволено, говорила з педагогами недоброзичливим тоном, вимагала надання документів щодо навчання дитини та наголосила, що буде приходити і надалі.

26 травня 2017 року, під час свята «Останнього дзвоника» в Середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 81 ОСОБА_2 прийшла на урочисту лінійку, незважаючи на небажання ОСОБА_4 спілкуватися і вести розмову. Опікун намагалася обійняти і поцілувати дитину, проте такі дії були їй неприємні та зустріли опір і заперечення. Також ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_4, що будь-яким чином буде намагатися її забрати, небажання підопічної повертатися на проживання до опікуна повністю ігнорувалися. Про вказану подію ОСОБА_4 було повідомлено в письмовому вигляді вихователю Центру захисту дітей «Наші діти».

Також дитина мала бесіду з психологом Центру захисту дітей «Наші діти», за результатами якої остання звернулася до директора Центру з доповідною запискою, в якій зазначила, що дитина сприймає дії ОСОБА_2, яка є дорослою особою, як насильницькі та їх наслідки є психологічно-травмуючими. Вкрай негативним також є те, що ОСОБА_2 не сприймає те, що їй говорить ОСОБА_4, не рахується з її відмовою від спілкування, що змушує дитину змінювати свій ритм життя, з метою уникнення неприємних ситуацій і подій, та постійно перейматися з приводу наступної небажаної зустрічі. Поведінка ОСОБА_2 стала мати більш обтяжуючий характер, оскільки від словесного тиску вона перейшли до фізичного втручання, яке здійснює незважаючи на заперечення дитини, тобто її дії за своїм характером є насильницькими, що є неприпустимим та потребує вчинення упереджуючих побідні випадки заходів.

В зв'язку з вказаними подіями директор Центру захисту дітей «Наші діти» черговий раз звернулася до Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з листом від 07 червня 2017 року, в якому просила допомоги у вирішенні ситуації, яка склалася з ОСОБА_2, з метою захисту прав дитини ОСОБА_4.

Задовольняючи позов Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та звільняючи ОСОБА_2 від обов'язків опікуна відносно ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває під наглядом лікаря - психіатра та неодноразово лікувалася в психоневрологічному диспансері з приводу психологічного захворювання «Патологічний розвиток особистості», її поведінка є нав'язливою та негативно впливає на психоемоційний стан дитини, в зв'язку з чим, наразі між опікуном та підопічною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню опіки, що, силу статті 251 СК України, є підставою для звільнення від обов'язку опікуна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що він відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, стаття 3 Конвенції про захист прав дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На території України над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування може бути встановлена опіка/піклування. (стаття 243 СК України)

Відповідно до ст. 55 ЦК України, метою встановлення опіки та піклування є забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Стаття 244 СК України закріпила, що при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.

Опікун, піклувальник зобов'язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. (стаття 249 СК України)

Згідно ст. 67 ЦК України, опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун малолітньої особи зобов'язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток.

Опікуном або піклувальником не може бути фізична особа, поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування. (стаття 64 ЦК України)

Відповідно до ст. 246 СК України, орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування.

В статті 251 СК України визначено, що особа може бути звільнена від обов'язків опікуна або піклувальника дитини у випадках, передбачених Цивільним кодексом України, а також тоді, коли між опікуном, піклувальником та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню ними опіки, піклування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 перебуває під наглядом психіатра з діагнозом «F60.8 Патологічний розвиток особистості».

Вказаний психологічний розлад проявляє себе як стійка зміна притаманних особистісних властивостей, обумовлена поєднанням вроджених особливостей характеру з тривалими або часто повторюваними психічними травмами, та позначається на повсякденній поведінці особи, її діях та мотивації.

Наявні у справі докази свідчать про те, що поведінка ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої ОСОБА_4 є нестриманою та нав'язливою, відповідачем не вислуховуються та не враховуються побажання і думка дитини, а її дії спрямовані лише на досягнення власного інтересу без урахування наслідків, які вони можуть спричинити для емоційного стану підопічної.

В зв'язку з вказаним, взаємовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є психологічно травмуючими для дитини, оскільки вона сприймає дії опікуна щодо себе негативно і чинить їм супротив, розцінює їх як нав'язливі та насильницькі, пояснюючи таку поведінку існуючим у відповідача захворюванням.

Той факт, що ОСОБА_4, 2004 року народження, негативно сприймає поведінку опікуна відносно себе, та, в зв'язку з цим, категорично заперечує проти повернення до неї на проживання, підтверджується її поясненнями, наданими суду першої інстанції в судовому засіданні 15 листопада 2017 року. Дитиною також пояснено, що в Центрі захисту дітей «Наші діти» вона відчула, що відношення дорослих до неї та її інтересів може бути інакшим, що надало їй можливість порівняти та зробити висновок, що поведінка опікуна їй не подобалася і вона не хоче продовжувати з нею взаємовідносини.

Таким чином, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 хворіє на психічне захворювання і перебуває під наглядом психіатра, а її дії по відношенню до ОСОБА_4 мають домінуючий та нав'язливий характер і викликають у дитини негативні емоції та психологічний стрес, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між опікуном ОСОБА_2 та підопічною ОСОБА_4 склалися стосунки, які перешкоджають і унеможливлюють здійснення опіки, що є підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки Висновку психологічного обстеження дитини від 27 травня 2014 року і не врахував, що в ході бесіди вона повідомила психологу про те, що з опікуном їй також жилося добре та вона розчарована тим, що їй обіцяють забрати її додому, проте не виконують таких обіцянок, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Предметом доказування у даній справи є доведення факту існування між опікуном ОСОБА_2 та дитиною ОСОБА_4 стосунків, які перешкоджають здійсненню опіки.

Наявність таких взаємовідносин між відповідачем та дитиною перевіряється судом не лише на момент відібрання дитини в 2013 році, а й на теперішній час, що є доцільним та обґрунтованим, оскільки ОСОБА_4 наразі досягла віку, який дозволяє їй проаналізувати ситуацію, яка склалася, та повідомити своє відношення до подій, учасниками яких є вона та її опікун ОСОБА_2.

В статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року, суд надавав оцінку Висновку психологічного обстеження дитини від 27 травня 2014 року у взаємозв'язку з іншими доказами, які наявні у справі, а також з урахуванням думки ОСОБА_4, яку вислухав в судовому засіданні 15 листопада 2017 року.

Наявні у справі документи, в сукупності, свідчать про те, що протягом 2015 - 2017 років між опікуном ОСОБА_2 та підопічною ОСОБА_4 склалися напружені стосунки, дитина всіляко прагне уникати спілкування з відповідачем, відмовляється від зустрічей та отримання подарунків. В свою чергу, ОСОБА_2 не враховує та не слухає думку дитини, її відношення до підопічної за своїм характером є нав'язливим та домінуючим, вона психологічно тисне на дитину та агресивно поводить себе по відношенню до інших осіб, які намагаються стримати та скорегувати її поведінку.

Крім того, станом на час проведення психологом опитування дитини, а саме 27 травня 2014 року, ОСОБА_4 було дев'ять років, з огляду на що вона повноцінно не могла провести аналіз ситуації, в якій перебуває, та змістовно повідомити свою думку, зокрема і щодо можливості подальшого проживання з опікуном ОСОБА_2. З висновку вбачається, що дитина зазначала психологу заплутану та суперечливу інформацію, вказуючи на те, що вона хоче повернутися додому, проте їй добре і в Центрі; вона знає про обіцянки опікунів забрати її, проте їй також подобається проживати в родині вихователів ОСОБА_13 та ОСОБА_14. Така неоднозначність в словах ОСОБА_4 зумовлена незрілістю дитячої нервової системи, яка в такому ранньому віці стикнулася з різновмотивованою взаємодією дорослих зі свого оточення.

Таким чином, посилання в Висновку психологічного обстеження дитини від 27 травня 2014 року на те, що ОСОБА_4 пам'ятає про обіцянки опікуна ОСОБА_2 забрати її додому та про те, що з опікуном їй також було добре, не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що з 2015 року між опікуном та підопічною сформувалися такі стосунки, які перешкоджають здійсненню опіки.

Твердження апелянта про те, що вона ніколи не провокувала сварок в школі, де навчається ОСОБА_4, а всі конфлікти були зумовлені діями адміністрації та педагогів, які тиснуть на дитину, забороняючи спілкуватися з опікуном і приймати від неї подарунки, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Так, в матеріалах справи наявний ряд документів, датованих 2014 - 2017 роками, в яких зазначена інформація щодо конфліктних ситуацій, які виникають між співробітниками Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 та ОСОБА_2, яка, всупереч будь-яким аргументам педагогів, адміністрації та незважаючи на відмову дитини ОСОБА_4, наполягає на зустрічах з нею і спілкуванні.

Одночасно, жодних доказів того, що дитина відмовляється спілкуватися з опікуном через тиск з боку працівників Центру захисту дітей «Наші діти» матеріали справи не містять, такі доводи ґрунтуються виключно на поясненнях самого відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_4 розповіла, що опікун інколи чекає її після школи, проте вона завжди намагається уникати таких зустрічей, оскільки просто пояснити свою відмову спілкуватися ОСОБА_2 не може, так як остання на неї психологічно тисне і вона не здатна чинити супротив такому словесному тиску. При цьому, жодних відомостей про те, що педагоги Центру захисту дітей «Наші діти» або Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 заперечують проти її спілкування з ОСОБА_2 дитина не повідомила.

За таких обставин, твердження апелянта про те, що дитина відмовляється спілкуватися з нею у зв'язку зі стороннім тиском, що, в свою чергу, спровокувало сварки в навчальному закладі, є непідтвердженими, а тому не приймаються колегією суддів до уваги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки наявній у справі медичній документації, а саме не врахував, що ОСОБА_4 на момент встановлення над нею опіки мала слабкий стан здоров'я, який значно покращився за період проживання з відповідачем, яка сумлінно про неї дбала, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як підставою для звернення до суду з позовними вимогами у даній справі є не посилання на неналежне виконання ОСОБА_2 обов'язків опікуна, а формування між опікуном та підопічною стосунків і взаємовідносин, які унеможливлюють здійснення опіки.

З цих же підстав не відхиляються посилання апелянта на невідповідності в характеристиках, які надані директором Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 42, в якій навчалася ОСОБА_4 до 2013 року, актах соціального інспектування та листах Київського міського територіального центру соціального обслуговування, оскільки вказані документи стосуються порядку виконання ОСОБА_2 обов'язків опікуна, що не є предметом доказування у даному спорі про звільнення від обов'язків опікуна в зв'язку з виникненням стосунків, які унеможливлюють здійснення опіки.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції порушив принцип безпосередності дослідження доказів, так як враховував при вирішенні спору документи, підписані директором Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 та психологом Центру захисту дітей «Наші діти», проте не допитав вказаних осіб в якості свідків з приводу цих обставин, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону, а тому не враховуються колегією суддів.

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (стаття 95 ЦПК України).

Таким чином, документ, в якому зафіксовано відомості, що стосуються предмету доказування, є самостійним доказом, і у суду немає необхідності допитувати з приводу зазначеної в документі інформації ту особу, що його підписала.

Стаття 213 ЦПК України визначає, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

В судовому засіданні 29 січня 2018 року судом було досліджено матеріали справи в повному обсязі, в тому числі і підписані директором Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81 ОСОБА_11 та психологом Центру захисту дітей «Наші діти» ОСОБА_12 документи, які є самостійними письмовими доказами, а тому доводи скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу безпосередності дослідження доказів є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що судом не було надано оцінки наявним у справі копіям судових рішень, якими встановлено, що ОСОБА_2 належно виконувала свої обов'язки опікуна в період, коли малолітня ОСОБА_4 проживала з нею, не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, з наступних підстав.

Так, стаття 77 ЦПК України визначає, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2015 року судом надавалася оцінка обставинам, які стосувалися виконання ОСОБА_2 обов'язків опікуна в період до 2013 року, коли малолітня ОСОБА_4 проживала разом з нею.

У даній справі предметом доказування є наявність між опікуном і дитиною стосунків і взаємовідносин, які унеможливлюють здійснення опіки, оскільки призводять до психо-емоційного травмування дитини та суперечать її внутрішній волі. Наявність таких стосунків перевіряється судом на час розгляду справи, з урахуванням подій, які мали місце після відібрання дитини в опікуна, та думки самої ОСОБА_4.

При цьому, питання щодо належного чи неналежного виконання ОСОБА_2 обов'язків опікуна в період до 2013 року судом повторно не перевіряється, а тому обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2015 року, не стосуються предмету доказування та не мають правового значення для вирішення цього спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що складні взаємовідносини з ОСОБА_4 виникли у опікуна виключено через те, що вони протягом тривалого часу разом не проживають, а співробітниками Органу опіки та піклування, Центру захисту дітей «Наші діти» створюються штучні перепони в їх спілкуванні, за відсутності яких вона зможе налагодити стосунки з дитиною, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Так, Конвенція про права дитини закріплює, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

В статті 244 СК України передбачено, що при призначенні опікуна враховуються бажання самої дитини.

Про необхідність врахування думки дитини при призначенні опікуна зазначено також в Правилах опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної

політики України N 34/166/131/88 від 26 травня 1999 року, та в Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року.

Оскільки на законодавчому рівні наголошується на необхідності враховувати думку дитини при призначенні їй опікуна, вказана думка повинна прийматися до уваги і при вирішенні питання щодо звільнення особи від обов'язків опікуна.

В ході бесіди в судовому засіданні 15 листопада 2017 року ОСОБА_4 категорично заперечувала проти повернення на проживання до опікуна ОСОБА_2. Також пояснила, що намагається уникати зустрічей з опікуном, так як остання в розмові здійснює на неї значний тиск і вона не має стійкості пояснити ОСОБА_2, що вона не бажає продовжувати спілкування.

Таким чином, вбачається, що характер поведінки відповідача при зустрічах з дитиною є домінуючим, вона подавляє волю дитини, що сприймається ОСОБА_4 як насильницькі психологічні дії з боку дорослої особи, а тому, колегія суддів не вважає, що спільне проживання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_4 допоможе налагодити між ними стосунки, як вказує апелянт.

Крім того, колегія суддів також враховує, що ОСОБА_2 має психічне захворювання, яке позначається на її поведінці.

Так, стаття 244 СК України закріплює, що не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу.

Стаття 212 СК України прямо закріплює заборону для осіб, які перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері, бути усиновлювачами дітей.

Діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, не можуть бути влаштовані в сім'ї осіб, які перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері. (п. 38 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року.)

Опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах. (пункт 3.2 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України N 34/166/131/88 від 26 травня 1999 року)

Тобто, законодавець встановив для осіб, які мають психоневрологічні захворювання, заборону бути усиновлювачами, опікунами чи піклувальниками.

Відповідач перебуває під наглядом психіатра з діагнозом «Патологічний розвиток особистості», регулярно з 2001 року лікується стаціонарно в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2.

З виписки з історії хвороби, наданої Київською міською психоневрологічною лікарнею № 2, вбачається, що дане захворювання супроводжується тривожністю, напруженістю, неуважністю, складністю зосередитись, зниженням рівня пам'яті, відчуттям смутку, відсутністю апетиту.

Та обставина, що захворювання ОСОБА_2 впливає на її поведінку, підтверджується також поясненнями ОСОБА_4, яка зазначала про занадто емоційну та нестриману реакцію опікуна на випадки її непослуху.

Про агресивну реакцію ОСОБА_2 та її нав'язливу поведінку зазначали в свої листах співробітники Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 81.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що існуючі між опікуном та підопічною взаємовідносини можуть бути налагодженими у випадку їх спільного проживання, так як в ході розгляду справи було підтверджено, що в своїй поведінці опікун, яка страждає на психічне захворювання, не цікавиться та не враховує бажання дитини, пригнічує її волю за рахунок свого підвищеного психологічно-емоційного напору.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 05 квітня 2018 року.

Головуючий: Судді: