Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 591/1709/15-ц

провадження № 61-7881св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Семеній Л. І., Шевченка В. А., Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року справу № 591/1709/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 591/1709/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути кредитну заборгованість у розмірі 15 252 грн 44 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 17 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови), відповідно до якого позичальник отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8 000 грн на платіжну картку зі сплатою 30 % річних за користування кредитом. Взяті на себе кредитні зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів позичальник не виконує. Станом на 31 січня 2015 року розмір кредитної заборгованості становить 15 252 грн 44 коп., яку банк просив стягнути на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 липня 2016 року у складі головуючого судді Шершак М. І. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 15 252 грн 44 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач взяті на себе кредитні зобов'язання не виконує, кредитних коштів своєчасно не повертає.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 липня 2016 року змінено.

Зменшено розмір процентів за користування кредитом з 6 098 грн 42 коп. до 1 091 грн 84 коп. У частині задоволених позовних вимог про стягнення комісії та штрафів рішення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У частині задоволених позовних вимог про стягнення боргу за кредитом у сумі 6 751 грн 52 коп. рішення залишено без змін.

У частині вирішення судових витрат рішення скасовано. Компенсовано ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави судовий збір у сумі 124 грн 24 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у сумі 131 грн 32 коп. за розгляд справи апеляційним судом. Повернуто ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір у сумі 268 грн 01 коп. за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд виходив із того, що банк, посилаючись на неузгодженість сторонами при укладенні договору розміру процентів за користування кредитом, комісії, неустойки, не надав зустрічного розрахунку. Оскільки відповідач порушив обов'язок з своєчасного повернення кредитних коштів, тому стягненню підлягає тіло кредиту у сумі 6 751 грн 52 коп.Договором не встановлений розмір процентів, тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Анкета-заява про приєднання до Умов відомостей щодо стягнення комісії та штрафів не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами укладено не було.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, у якій просило рішення апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року скасувати, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 липня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник не заперечував проти підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та отримання кредитної картки, користувався нею, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість. Відсутність підпису на Умовах не свідчить про те, що позичальник не був з ними ознайомлений. Відповідач укладення кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, відсутність кредитної заборгованості не довів. Крім того, факт користування кредитними кошами підтверджено розрахунком заборгованості, з якого вбачається часткове погашення боргу. Також рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, встановлення факту відсутності у договорі умов визначених законом, відмовлено. Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлені узгоджені між сторонами умови кредитного договору щодо розміру процентів, а тому таке рішення є преюдиційним для спірних правовідносин.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року без змін, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що 17 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов. Відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн 00 коп. на платіжну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

17 червня 2013 року кредитний ліміт встановлено у розмірі 8 000 грн, який збільшено 20 червня 2013 року до 8 500 грн. 06 вересня 2013 року кредитний ліміт знижено до 7 900 грн, 19 листопада 2013 року - до 7 310 грн, а 14 січня 2014 року - до 6 760 грн.

Відповідно до виписки по картці/рахунку відповідача, останнє зняття готівки ОСОБА_3 здійснив 22 липня 2013 року, а останнє поповнення рахунку - 24 грудня 2013 року шляхом зарахування переказу з карти через відділення.

Станом на 31 січня 2015 року розмір заборгованості ОСОБА_3 перед банком становить 15 252 грн 44 коп., який складається з 6 751 грн 52 коп. боргу за кредитом, 6 098 грн 42 коп. боргу по процентам за користування кредитом, 1 200 грн боргу по комісії за користування кредитом, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 702 грн 50 коп. процентної складової штрафу.

За прострочення повернення боргу проценти банком нараховувалися за період з 22 серпня 2013 року по 31 січня 2015 року.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Також суди встановили, що відповідні Умови ОСОБА_3 підписані не були.

Задовольняючи позовні вимоги банка частково у розмірі 6 751 грн 52 коп., суд апеляційної інстанції виходив із того, що тіло кредиту підлягає поверненню. Проте відсутність підпису на Умовах не дає правових підстав для стягнення боргу по процентам за користування кредитом у розмірі 6 098 грн 42 коп, 1200 грн боргу по комісії та 1 202 грн 50 коп. - штраф, оскільки такі складові не можна вважати частиною кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторони не узгодили розмір відсоткової ставки, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка Національного банку України за вказаний період складала: з 22 серпня 2013 року по 15 квітня 2014 року - 6,5 % річних, з 15 квітня 2014 року - 12,5 % річних, з 17 липня 2014 року - 14 % річних, з 13 листопада 2014 року по 31 січня 2015 року - 19,5 % річних.

Посилання у касаційній скарзі на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, яке набрало законної сили, як на преюдиційне рішення, колегія суддів відхиляє.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2015 року у справі № 591/5731/15-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, зобов'язання відповідача прийняти у позивача суму платежу з розстрочкою, встановлення факту відсутності у договорі умов, визначених законом.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Проте, зазначеним судовим рішенням не встановлено які саме Умови були підписані позичальником, тому не можна вважати, що таку редакцію Умов слід брати до уваги при розгляді даної справи. Крім того, у цій справі відповідні Умови ОСОБА_3 не підписані, а тому правильним є висновок про відсутність підстав для стягнення штрафу та пені.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та залишення без змін рішення апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун В. І. Крат