РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12071/17

пр. № 2/759/1871/18

18 квітня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді П'ятничук І.В.,

за участі секретарів Немировської А.М., Медвідчук В.В.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача адвоката ОСОБА_5,

третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_7 до ОСОБА_4,

треті особи : ОСОБА_7, ОСОБА_6, Служба в справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації

про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 та просили суд постановити рішення яким позбавити відповідача права користування жилим приміщенням АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення, та виселення за місцем його реєстрації.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказуючи на те, що квартира АДРЕСА_1 належить по ј частині ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 41,6 кв.м., кімнати площею 17,0 кв.м., 9,9 кв.м., 14,8 кв.м., кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати 2,7 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору 11,9 кв.м. балкону 6,0 кв.м. Відповідач є чоловіком ОСОБА_6 з 2014 р. і з цього часу проживає в вказаній квартирі. Жодних письмових договорів щодо проживання відповідача в вказаній квартирі укладено не було. Однак відповідач тривалий час проживає в спірній квартирі, коштів на утримання квартири не надає, створює в квартирі нестерпні умови для проживання позивачів. В добровільному порядку звільнити квартиру не бажає. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст.12.16 ЦК України, просили заявлені позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити вказуючи на те, що квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат площею 17,0 кв.м., 14,8 кв.м., 9,9 кв.м. В кімнаті 17,0 кв.м. мешкає відповідач з дружиною ОСОБА_6 та їх спільною донькою, кімнату 14,8 кв.м. займає позивач ОСОБА_2, кімнату 9,9 кв.м. займає позивач ОСОБА_9 такий порядок встановлено співвласниками квартири в добровільному порядку. ОСОБА_7 на даний час в квартирі не проживає. Вказували, що відповідач постійно провокує скандали в квартирі, коштів на утримання квартири не надає, нехтує думками та бажаннями інших співвласників, в добровільному порядку залишати квартиру не бажає.

Представник позивачів адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечували, вказували на те, що відповідач вселився в вказану квартиру як член сім'ї співвласника квартири, з дозволу інших співвласників, кімнату яку займає їх сім'я, займала його дружина задовго до реєстрації шлюбу. Відповідач вказував суду на те, що дійсно в квартирі виникають сварки і скандали, але їх влаштовує виключно позивач і з його дружиною, особисто він жодної участі в скандалах не приймає. Також зазначав, що кошти на утримання квартири він надає, проводить в квартирі необхідні поточні ремонтні роботи. Наголошував, що має бажання проживати спільно з дружиною і дитиною, щоб його дитина виховувалась в повній родині.

Представник третьої особи Служби в справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, вказуючи на те, що задоволення заявлених вимог негативно вплине на виховання дитини.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, вказувала на те, що дійсно всі сварки в їх квартирі виникають з вини позивача, відповідач участі у сварках не приймає. Вказувала на те, що позивач є її мамою і коли вона вирішила проживати разом з відповідачем то батьками було запропоновано щоб вони проживали разом в спірній квартирі, на що вони погодились.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечував.

Суд, вислухавши пояснення позивачів, відповідача, представників позивача та відповідача, третіх осіб, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 2006 р. квартира АДРЕСА_1 належить по ј частині ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_10

Відповідно до технічного паспорту квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 41,6 кв.м., кімнати площею 17,0 кв.м., 9,9 кв.м., 14,8 кв.м., кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати 2,7 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору 11,9 кв.м. балкону 6,0 кв.м.

Відповідно до довідки за формою №3 від 17.03.2017 р. в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 вбачається, що 18.10.2014 р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_12, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_4.

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_11.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач зареєстрований в АДРЕСА_2.

Згідно до ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч.1 ст.317 ЦК України вказує на те, що, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Враховуючи те, що як вбачається з матеріалів справи вказана квартира є квартирою яка належить на праві спільної часткової власності суд не вважає доцільним застосовувати до правовідносин які виникли між сторонами ст. 61 ЖК України на яку посилається представник позивача, крім того як встановлено в судовому засіданні, відповідач вселився в дану квартиру в добровільному порядку з згоди та дозволу всіх співвласників даної житлової площі, що і передбачено ст.150, 156 ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖК України, зазначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на вказані вище вимоги чинного законодавства, судом не встановлено, що відповідачем допускається системне та тривале порушення правил співжиття і вказані дії унеможливлюють нормальне співжиття позивачів з відповідачем у вищевказаній квартирі.

Також слід зазначити, що задоволення заявлених позовних вимог позивачів суперечить та не відповідає інтересам малолітньої дитини ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 в інтересах якої є виховання та розвиток в повній родині як матір»ю так і з батьком.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що заявлені у справі вимоги не є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116. 150, 156 ЖК України, ст. ст. 10, 15, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд.

УХВАЛИВ:

В задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В.П'ятничук