Ухвала

02 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 1512/2-2180/11

провадження № 61-6044зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Курило В. П., розглянув матеріали заяви ОСОБА_3, поданої представником - ОСОБА_4, про перегляд рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, ухвали апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до житлово-будівельного кооперативу «Трудовий зв'язок», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, треті особи: публічне акціонерного товариство «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», Одеська міська рада, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та виділ у натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння,

ВСТАНОВИВ :

Підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

зобов'язати ОСОБА_21, ОСОБА_20 за власні кошти здійснити демонтаж паркану, що огороджує земельну ділянку, яка перебуває в їхньому користуванні, і на якій розташована належна їм на праві власності частина домоволодіння на АДРЕСА_1;

встановити паркан на відстані 3,5 м від забору, що огороджує земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_14 та ОСОБА_6;

зобов'язати ОСОБА_22 за власні кошти здійснити демонтаж паркану, що огороджує земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні, і на якій розташована належна їй на праві власності частина домоволодіння за зазначеною адресою;

зобов'язати житлово-будівельний кооператив «Трудовий зв'язок»» за власні кошти здійснити перенесення існуючої опори лінії електричної мережі, що розташована у міжквартальному проїзді біля паркану ОСОБА_21, ОСОБА_20 на відстань 3,5 м від паркану, що огороджує земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_14 та ОСОБА_6;

виділити йому в натурі у самостійне домоволодіння 60/1000 частин спірного домоволодіння та визнати за ним право власності на самостійний об'єкт нерухомості - домоволодіння, що складається із: житлового будинку літ. «В», загальною площею 69,8 кв. м, по АДРЕСА_1, житлового будинку літ. «В-П», загальною площею 69,7 кв.м та гаражу, літ. «В-ІІІ», загальною площею 19,2 кв.м, що розташований на земельній ділянці, площею 370,12 кв.м за цією ж адресою.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що він є власником 60/1000 частин домоволодіння у жилому будинку літ. «В», жилого будинку літ. «В», загальною площею 69,7 кв.м, жилою площею 45,6 кв.м, гаражу літ. «L», що знаходиться на АДРЕСА_1. Також зазначав, що вказане домоволодіння на АДРЕСА_1 є об'єктом спільної часткової власності членів житлово-будівельного кооперативу «Трудовий зв'язок». Посилаючись на те, що з вини відповідачів, які є сусідніми землекористувачами, заявник позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, оскільки проїзд до його земельної ділянки обмежений парканами домоволодінь, власниками яких є ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_3 З урахуванням викладеного просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до відповідачів про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_2, здійсненні права на приватизацію цієї земельної ділянки, визнання права власності на самостійний об'єкт нерухомості у вигляді домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «В», загальною площею 69,8 кв.м., житлового будинку літ. «В-ІІ», загальною площею 69,7 кв.м., на АДРЕСА_1, гаражу літ. «В-ІІІ», загальною площею 19,2 кв.м., що розташований на земельній ділянці, площею 370, 12 к.м., на АДРЕСА_1, відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та у здійсненні права на приватизацію земельної ділянки, виділ в натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння (у частині про виділ у натурі у самостійне домоволодіння 60/1000 частин домоволодіння на АДРЕСА_1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року залишено без змін.

14 грудня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, ухвали апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень), а саме неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема, статті 364 ЦК України.

На підставі підпункту 1 пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначена заява передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи, виходив із того, що позивач не довів, що його право користування земельною ділянкою, на якій у 1937 році проведено розташування спільної межі земель, якимось чином порушується відповідачами. Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виділення йому в натурі у самостійне домоволодіння 60/1000 частин спірного домоволодіння та визнання за ним права власності на самостійний об'єкт нерухомості, суди попередніх інстанцій врахували, що право власності на 60/1000 частин спірного домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_3 та сторонами у справі не оспорюється, при цьому з вимогами про виділ його частки в натурі позивач до інших співвласників не звертався, як і не довів наявність технічної можливості здійснення такого виділу.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 12 липня 2017 року суд касаційної інстанції, розглянувши справу № 6-1212св17 за позовом про виділ частки нерухомого майна із спільної власності, урахувавтехнічну можливість виділу частки ТОВ «Едельвейс-Прилуки» у спільній частковій власності між співвласниками підвального приміщення, що підтверджувалось висновком судової будівельно-технічної експертизи № С-119 від 08 червня 2016 року;

- 10 листопада 2017 року суд касаційної інстанції, розглянувши справу 6-34070св16 за позовами про виділ в натурі Ѕ частки майна, врахував згоду позивача на облаштування сходів на другий поверх нежитлової будівлі, облаштування перегородки спірної будівлі за власний рахунок згідно з варіантом І будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2016 року, відповідно до якого реальний розподіл спірної нежитлової будівлі можливий практично з відповідністю розмірам ідеальних часток сторін (по 1/2 частині) з мінімальним відступленням від цих часток та незначними витратами на грошову компенсацію від одного співвласника іншому співвласнику, а також незначними облаштуваннями та переоблаштуваннями за об'єктом будівельних робіт.

Таким чином, правові висновки суду касаційної інстанції в зазначених ухвалах та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судом.

Порівняння змісту вказаних судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову, аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на викладене підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановою Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, оскільки на відміну від цієї справи, суди ухвалюючи судові рішення, відступивши від принципу поділу (виділу частки) спільного часткового майна пропорційно ідеальним часткам співвласників, визнавши обов'язковою умовою такого виділу договір про порядок користування спільним частковим майном і значно збільшивши частку в спільній частковій власності однієї із сторін, не стягнувши при цьому компенсацію на користь іншої сторони за зменшення її частки при виділі в натурі, суд касаційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Оскільки від вирішення питання про виділ частки (поділ будинку) залежить вирішення спору щодо земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, Верховний Суд України скасував ухвалу суду касаційної інстанції в повному обсязі та передав справу на новий розгляд до цього суду.

Таким чином, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з його невідповідністю викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбачена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, теж відсутня.

За таких обставин заява ОСОБА_3, подана представником - ОСОБА_4, не може бути визнана обґрунтованою.

Відповідно до статті 360 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень) Верховний Суд України відмовляє у допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, статтями 353, 355, 360 ЦПК України ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_3 до житлово-будівельного кооперативу «Трудовий зв'язок», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, треті особи: публічне акціонерного товариство «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», Одеська міська рада, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та виділ у натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. Є. Червинська

Н.О. Антоненко

В.П. Курило