АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3410/18А Справа № 173/1313/17 Головуючий у 1 й інстанції - Петрюк Т. М. Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участю секретаря - Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я, що пов'язано з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де проводились бойові дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що проходив військову службу у Збройних силах з 01.08.1976 року по 08.09.1992 року, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов'язку, перебуваючи у партизанських загонах в з'єднаннях, перебував на території республіки Афганістан з 27.10.1983 року по 21.12.1984 року. У 1984 році, беручи участь у бойових діях в складі діючої армії одержав поранення у ліву гомілку та травму хребта.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишніх військовослужбовців ( Протокол № 1989 від 03.06.2015 року) було встановлено, що поранення та травми колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

У 2011 році йому було первинно встановлено третю групу інвалідності, причина якої є поранення, отримане при виконанні обов'язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку. У 2015 році при черговому огляді МСЕК 3 група інвалідності підтверджена та залишена без змін. Окрім того, йому було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота, пов'язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями. Рекомендоване лікування у невролога, терапевта, санаторно-курортне лікування.

Протягом 2012-2017 років він змушений був проходити періодичні лікування.

У зв'язку із захворюваннями та інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров'я. Його звичайні життєві зв'язки порушені, оскільки він змушений витрачати багато часу на лікування. Він відчуває дискомфорт, не може у звичному для нього режимі спілкуватись з родиною та друзями, він змушений займатись реабілітацією тоді, коли бажав би приділяти свій час близьким людям, в результаті чого знизився рівень взаєморозуміння у його сім'ї. Він не може продовжити свою трудову діяльність на раніше встановленому для нього рівні в результаті встановлених обмежень щодо його працездатності.

Через свою інвалідність він не має змоги вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечити себе та свою сім'ю матеріальними та нематеріальними благами на належному рівні, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 30000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язане з виконанням обов'язків військової служби. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

З таким рішенням не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги Міністерство оборони України посилалось на те, що ОСОБА_2 не надав жодних доказів на підтвердження своїх моральних страждань, вказує, що не визнає позовні вимоги з підстав відсутності своєї вини у завданні позивачу моральної шкоди, вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Позивач своїм процесуальним правом не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим апеляційна скарга підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2, проходив військову службу у Збройних силах з 01.08.1976 року по 08.09.1992 року, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов'язку, перебуваючи у партизанських загонах у з'єднаннях.

№ 27.10.1983 року по 21.12.1984 року він перебував на території республіки Афганістан, що підтверджується даними військового квитка та довідкою Верхньодніпровського райвіськомату від 15.06.2017 року № 1230.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишніх військовослужбовців ( Протокол № 1989 від 03.06.2015 року ) було встановлено, що отримані позивачем поранення - наслідки перенесеної травми хребта, вогнепальне поранення лівої гомілки (1984 р.) посттравматичний ОХЗ, хронічна диско генна радиокулопатія зі стійким вираженим больовим, корінцевим, м'язево-тонізуючим синдромом, спондилоартрозу поперково-кряжового відділу хребта; порушення функції хребта вираженого ступеню, порушення статики і ходьби помірного ступеню, що підтверджується військово, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військової-лікарської комісії по встановленню причинного зав'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 1989 від 03.06.2015 року.

У 2011 році йому було первинно встановлено третю групу інвалідності, причина якої є поранення, отримане при виконанні обов'язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку. У 2015 році, при черговому огляді МСЕК, 3 група інвалідності підтверджена та залишена без змін. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота, пов'язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями. Рекомендоване лікування у невролога, терапевта, санаторно-курортне лікування., що підтверджується копіями довідок МСЕК серії 10ААА № 064543 від 21..03.2011 року та серії 10 ААГ № 035091 від 27.05.2015 року.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами доведено, що на даний час йому встановлено третю групу інвалідності, яка є наслідком захворювань, пов'язаних з проходженням військової служби, а тому дійшов висновку, що у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на вищевказані, встановлені судом обставини обставини, та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 16 ЦК України).

Згідно положень частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок ушкодження здоров'я у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, за яких обставин і чиїми діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Відсутність хоча б однієї з таких складових виключає відповідальність за заподіяння шкоди. При цьому на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, її розмір та факт заподіяння її відповідачем.

Позивач в обґрунтування вимог посилався на те, що причиною встановлення йому інвалідності III групи стали захворювання, які отримані в результаті виконання обов'язків військової служби в Демократичній Республіці Афганістан. При цьому ОСОБА_2 не зазначив, внаслідок яких протиправних дій (бездіяльності) відповідача йому спричинено моральну шкоду внаслідок ушкодження здоров'я та наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача цієї шкоди.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, посилаючись на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статей 23, 1167 ЦК України, виходив з наявності передбачених законом підстав для стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби та наслідки такого захворювання спричинили позивачу втрати немайнового характеру у вигляді душевних страждань, а постійне лікування позначається на здоров'ї позивача.

Покладаючи обов'язок на Міністерство оборони України з відшкодування позивачу моральної шкоди, суд не звернув увагу, що позивач не довів протиправність дій Міністерства оборони України, наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправними діяннями і не посилався на зазначені обставини в обґрунтування своїх вимог.

За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суд неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносин, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року - скасувати та у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко