Справа № 165/2559/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Провадження № 22-ц/773/333/18 Категорія: 43 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Киці С.І., Здрилюк О.І.

секретар Концевич Я.О.

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про вселення в житлове приміщення та усунення перешкод у користуванні житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 17 січня 2018 року,

встановила:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з указаним позовом покликаючись на такі обставини.

Разом з неповнолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована у АДРЕСА_1.

У цій квартирі була зареєстрована і проживала до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2, її матір - ОСОБА_9

Крім позивачів, у квартирі зареєстровані і проживають відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_8

Ще при житті матері, у лютому 2001 року, за заявою відповідача ОСОБА_5, за згодою усіх повнолітніх осіб, що зареєстровані в квартирі, житловою комісією Житлово-комунального підприємства №1 Житлово-комунального об»єднання Нововолинської міської ради було розподілено особові рахунки. ОСОБА_5 визнано наймачем приміщення площею 20.35 кв. метрів, а її матір ОСОБА_9 - наймачем приміщення загальною площею 26.85 кв.м у квартирі АДРЕСА_1. Кожен із квартиронаймачів оплачував житлово-комунальні послуги за ту площу, квартиронаймачем якої був.

Зазначає, що ніколи не втрачала інтересу до цього житла, у ньому знаходяться її та покійної матері речі та меблі, до сьогоднішнього дня оплачує житлово-комунальні послуги. Однак після смерті матері відповідачі змінили замок на вхідних дверях, позбавивши її доступу до квартири.

Просила суд вселити її та неповнолітнього сина у квартиру та зобов»язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні житлом.

У вересні 2016 року відповідач ОСОБА_5 подав зустрічний позов. У зустрічній позовній заяві відповідач посилається на статтю 107 ЖК України, указуючи, що позивач вибула на інше, постійне місце проживання. Також зазначав, що ОСОБА_1 проживає більше 10 років за іншою адресою у квартирі свого тестя, тобто, більше строку, визначеного статтею 71 ЖК України, відсутня за місцем реєстрації. Просив визнати її такою, що втратила право на житло у у зв»язку з непроживнням за місцем реєстрації більше десяти років.

Рішенням Нововолинського міського суду від 17 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено вселити ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов»язати відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_8 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Відповідач ОСОБА_5 вважає рішення незаконним у зв»язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, положень статті 107 ЖК України. Зазначає, що судом не враховано відсутності позивача у квартирі понад установлений законом строк.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що суд безпідставно залишив поза увагою, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі понад 13 років, не надав правової оцінки показам свідків, які ствердили цю обставину.

Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Рішенням Нововолинського міського суду від 02 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області та постановою ВССУ від 28 вересня 2017 року, постановленим у справі № 165/732/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ЖКП №1 м. Новолинська , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1, встановлено, що житлова комісія ЖКП-1 Нововолинської міської ради 10 лютого 2001 року здійснила розподіл особових рахунків між відповідачем ОСОБА_5 та матір»ю позивача - ОСОБА_9, чим фактично уклала два самостійні договори найму житлового приміщення. ОСОБА_5 визнаний квартиронаймачем приміщення площею 20.35 кв. метрів, ОСОБА_9 - квартиронаймачем приміщення площею 26.85 кв. м у квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_1 разом з неповнолітнім ОСОБА_7 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 149-152, 128-130, 144-147).

Відповідно до положень частини 4 ЦПК України ці обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_9, рішенням житлової комісії ЖКП №1 Нововолинської міської ради від 20.01.2016 року ОСОБА_1 визнано наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1. Правомірність рішення про укладення з позивачем ОСОБА_1 окремого договору найму підтверджується наведеним вище рішенням Нововолинського міського суду від 02 березня 2017 року у справі №165/732/16-ц (а.с.10).

За змістом статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх дітиі батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК Української РСР).

З наявних у матеріалах справи довідок про склад сім»ї ОСОБА_5, та ОСОБА_1, з пояснень позивача та відповідача вбачається, що ОСОБА_1 ніколи не була членом сім»ї ОСОБА_5(а.с.13-14). Наведене також вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_10 та зустрічної позовної заяви ОСОБА_5, а також з особистих пояснень позивача та відповідачів.

ОСОБА_10 є наймачем приміщення площею 26,85 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1, членом її сім"ї - неповнолітній син, мають право користування зазначеною житловою площею.

Квартира АДРЕСА_1 утворилась унаслідок укладення самостійних договорів найму з позивачем та відповідачем на житлові приміщення у раніше існуючій квартирі НОМЕР_1, тому вхід у ці житлові приміщення є спільним.

Відповідачі ОСОБА_5, та ОСОБА_3 не заперечували тієї обставини, що після смерті матері позивача змінили замок у вхідних дверях, чим позбавили ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_7 у доступі до квартири, квартиронаймачем якої вона є та можливості проживати у ній.

Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Встановивши, що позивач та її неповнолітній син позбавлені можливості проживати у квартирі, право користування якою підтверджено укладеним договором найму житлового приміщення між ОСОБА_1 та ЖКП № 1 м. Нововолинська, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для вселення їх у цю квартиру та обґрунтовано зобов»язав відповідачів не чинити їм у цьому перешкод.

Відповідно до положень частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення відповідача до суду з зустрічним позовом, а також згідно з приписами частини першої статті 4 ЦПК України особа має право на звернення до суду за захистом свої прав, свобод чи інтересів лише у разі їх порушення, невизнання або оспорення.

Право користування ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_7 житловим приміщенням площею 26.85 у квартирі АДРЕСА_1 ніяким чином не порушує права користування ОСОБА_5 та членів його сім»ї житловим приміщенням площею 20.35 кв. метрів у квартирі НОМЕР_1 за цією ж адресою, наймачем якої є відповідач, відтак вимоги зустрічної позовної заяви є безпідставними.

Крім цього суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні про недоведеність відповідачами відсутності ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин.

Відповідно до принципу диспозитивності судового процесу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Хоча у зустрічній позовній заяві і міститься посилання на положення статті 72 і 107 Житлового кодексу, які передбачають самостійні, взаємовиключні підстави втрати права на житло, судом встановлено на підставі викладених у зустрічній позовній заяві вимог, поданих відповідачами пояснень і доказів, що підставою зустрічного позову відповідач зазначив відсутність позивача та її неповнолітнього сина понад встановлений статтею 71 Житлового Кодексу України, шестимісячний строк. Саме цю обставину доводили відповідачі під час розгляду справи у суді першої інстанції, тому виходячи із заявлених позовних вимог суд розглядав спір.

Покликання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на акт від 14.09.2015 року, у якому зазначено що позивач не проживає у квартирі, та на покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які підтвердили цю обставину, не спростовують висновків суду, оскільки ОСОБА_1 не заперечувала тієї обставини, що вона з часу смерті матері -ІНФОРМАЦІЯ_2 позбавлена доступу до житла у зв»язку із зміною відповідачами замків до вхідних дверей, а за життя матері мала вільний доступ до квартири, зберігала там свої речі, приходила до матері, оплачувала і оплачує житлово-комунальні послуги за житлове приміщення, наймачем якого вона є.

Вказівка в апеляційній скарзі на недотримання положень статті 107 ЖК України є безпідставним, оскільки зустрічний позов заявлений з підстав відсутності позивача у квартирі понад установлений законом строк.

При розгляді справи судом встановлено, що причиною непроживання ОСОБА_1 у квартирі з часу смерті матері є створені відповідачами перешкоди, про що містяться висновки у мотивувальній частині рішення, тому ОСОБА_3 необгрунтовано вказує на неповне з»ясування судом обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, які мають значення для справи апеляційний суд не бере до уваги, оскільки при розгляді справи судом встановлено усі обставини, що відносяться до предмета доказування, у тому числі і щодо причин відсутності позивача у квартирі після смерті матері. Щодо того, що ОСОБА_1, будучи членом сім»ї матері ОСОБА_9, тимчасово не проживала у житловому приміщенні площею 26.85 кв.м, квартиронаймачем якого була її матір, а після смерті матері - стала вона, не дає підстав визнання позивача такою, що втратила право на житло, оскільки квартиронаймач ОСОБА_9 її права на житло не оспорювала. З наведних підстав не має правового значення для вирішення спору наявна в матеріалах справа довідка, якою підтверджується проживання ОСОБА_1 станом на 10.02.2010 року за іншою адресою.

У мотивувальній частині рішення судом зазначено, що при прийнятті рішення суд врахував покази свідків, а позивач ОСОБА_1 не заперечувала обставин, про які стверджували свідки - зокрема тимчасової відсутності із згоди своє матері у найманому житлі, тому спростовувати такі покази у суду не було підстав.

Помилкова вказівка суду про належність позивачеві на праві користування житлової кімнати площею 26.85 кв. м., у той час, як вона має право користування житловою площею у розмірі 26.85 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 не вплинуло на правильність прийнятого судом рішення

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 375, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 17 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий:

Судді: