АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4582/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 березня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Дев'ята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Київської міської ради про визнання права власності.

Зазначала, що рішенням виконавчого комітету Московської районної Ради депутатів трудящих м. Києва від 01 лютого 1965 року № 161 її батькові ОСОБА_3, надано дозвіл на побудову гаражу в садибі по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, на підставі чого ним за власні кошти у 1965-1969 pp. за адресою АДРЕСА_2 побудовано гараж НОМЕР_1, яким він користувався разом із членами сім'ї.

Посилаючись на те, що гараж будувався у часи, коли законодавство не передбачало оформлення права, тому її батько не мав змоги зареєструвати право власності на збудований гараж, а ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер та з метою оформлення спадщини вона звернулась до нотаріуса, однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі ст.ст. 331, 1222, 1261 ЦК України просила визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - гараж НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районний суд при прийнятті оскаржуваного рішення не звернув уваги на час побудови гаражу та помилково застосував до встановлення наявності права власності на гараж ОСОБА_3 положення ЦК України 2004 року, визначивши на їх підставі не набуття ОСОБА_3 права власності на вказаний гараж.

Гараж будувався у часи, коли законодавство СРСР та УРСР не передбачало оформлення права власності на нього, тобто ОСОБА_3 не мав змоги зареєструвати право власності на збудований гараж, незважаючи на те, що з моменту побудови разом із сім'єю постійно ним користувався, а помер ОСОБА_3 після 01 липня 1990 року - до складу спадщини увійшов збудований ним гараж, в управління та володіння яким на дату відкриття спадщини після померлого батька протягом встановленого 6 місячного строку фактично вступила позивач, а отже прийняла спадщину. Районний суд помилково керувався положеннями ЦК України 2004 року, в той час як спадкові відносини підлягають до регулювання ЦК УРСР 1963 року.

Посилаючись на те, що відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а отже, гараж капітальний гараж НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві власності скаржнику з ІНФОРМАЦІЯ_1, просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 (а.с.19, 20).

Встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва № 161 від 01 лютого 1965 року ОСОБА_3 дозволено побудувати гараж для мотоколяски в садибі по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с.4).

04 березня 1965 року спеціальною інспекцією по благоустрою м. Києва Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих ОСОБА_3 надано дозвіл № 31 на будівництво гаражу для мотоколяски (а.с.6).

Відповідно до справи, клопотанням від 28 квітня 1965 року № 56/с-1 голова Московської районної ради депутатів трудящих м. Києва ОСОБА_4, просив директора фабрики імені Боженко - ОСОБА_5 побудувати інваліду Великої вітчизняної війни ІІ групи ОСОБА_3 гараж за рахунок коштів фабрики (а.с.7).

Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 10 березня 2017 року № 620, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 19 листопада 1957 року по 02 березня 1988 рік (а.с.5).

Зі справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.16).

Постановою державного нотаріуса Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. від 28 лютого 2017 року за № 926/02-31, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж в м. Києві по АДРЕСА_1, після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Матеріалами справи доведено, що рішенням № 161 Виконавчого комітету Московської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва від 01 лютого 1965 року ОСОБА_3, який мешкає в садибі по АДРЕСА_4 дозволено побудувати гараж для мотоколяски в садибі по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 у порядку виключення, остільки заявник є інвалідом Великої Вітчизняної війни, за станом здоров'я не може користуватись відкритою стоянкою для зберігання мотоколяски, а також не може користуватись міським транспортом (а.с.4).

Отже, за станом здоров'я, у порядку виключення органом влади надано покійному право здійснити будівництво гаражу.

Згідно доводів позивача, покійним за власний кошт побудовано гараж, на підтвердження чого долучено квитанції про внесення ОСОБА_3 в касу фабрики ім. Боженко 27 крб. 50 коп. 22 листопада 1967 року та 2 крб. 50 коп. 04 квітня 1969 року (а.с.11).

Проте згідно матеріалів справи, голова Московської районної ради депутатів трудящих м. Києва ОСОБА_4 листом від 28 квітня 1965 року № 56/с-1 просив директора фабрики ім. Боженко - побудувати працівнику фабрики, інваліду Великої вітчизняної війни ІІ групи ОСОБА_3 гараж за рахунок коштів фабрики (а.с.7), в той час як дані долучених до справи товарно-транспортних накладних свідчать про отримання покійним від фабрики будівельних матеріалів не лише відповідно до квитанції від 22 листопада 1967 року та 04 квітня 1969 року (а.с.10-15).

Окрім цього, колегія суддів враховує ту обставину, що спеціальна інспекція по благоустрою м. Києва погодила будівництво лише гаражу для мотоколяски, без права будівництва погребу (а.с.6).

Разом з тим, як свідчать дані долученого до справи технічного паспорту на гараж НОМЕР_1 по АДРЕСА_2, виготовленого 03 жовтня 2017 року ТОВ Бюро Технічної інвентаризації, у розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд», окрім гаражу, збудовано й погріб (а.с.40).

Відсутні у справі докази й того, що покійним було збудовано саме гараж НОМЕР_1, щодо якого у 2017 році було складено технічний паспорт, та докази того, що батько позивача після побудови гаража та до моменту смерті здійснював дії, які б підтверджували визнання органом місцевої влади факту побудови ним об'єкта нерухомості та визнання за ним права власності.

Твердження апеляційної скарги про те, що покійний за життя не зміг оформити будівлю у власність у зв'язку з відсутністю на той час відповідної нормативної бази, а ОСОБА_2 фактично успадкувала майно покійного, остільки постійно ним користується, колегія суддів визнає безпідставними.

До справи не долучено доказів, які б свідчили про набуття покійним у власність нерухомості, а ця обставина виключає успадкування майна, власником якого покійний не був.

Не приймалося органом влади й рішення про виділення земельної ділянки під будівництво гаражу, а ця обставина має істотне значення для справи.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Предметом судового розгляду є спір щодо права власності на спадкове майно, яке, як стверджує позивач було збудовано її батьком.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про набуття покійним у власність спірного майна, а також виділу земельної ділянки під його будівництво, перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

З урахуванням зазначеного та матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову.

Твердження апеляційної скарги про те, що районний суд при прийнятті оскаржуваного рішення не звернув уваги на час побудови гаражу покійним та помилково застосував до встановлення наявності права власності на гараж ОСОБА_3 положення ЦК України 2004 року, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків районного суду про відсутність правових підстав до визнання права власності на гараж за позивачем.

Між тим, суд визнає помилковими висновки суду про застосування під час вирішення спору в частині спадкових прав положень ЦК України 2004 року, в той час як батько позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому підлягають до застосування норми закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин - ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963року.

Однак, місцевий суд правильно вирішив спір по суті, та з урахуванням того, що внаслідок ухвалення апеляційним судом свого рішення результат по суті спору не зміниться, ухвалене у справі судове рішення слід залишити без змін.

Відсутність доказів набуття спадкодавцем нерухомого майна у власність, виключає підстави для висновків про належне, передбачене положеннями ст. 549 ЦК УРСР 1963 року успадкування спадкоємцем покійного - ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 червня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: