ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/4306/16-ц

провадження № 22-ц/781/455/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участю секретаря - Гончар В.В.

учасники справи:

представник ОСОБА_1- ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.10.2017 року, суддя Іванова Н.Ю., по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

На обґрунтування позовної заяви зазначила, що згідно договору позики укладеного між нею та ОСОБА_1 у простій письмовій формі у відповідача виникло перед позивачем грошове зобов'язання, яке ОСОБА_1 зобов'язався виконати в строк до 25.06.2013 року, а саме повернути борг в сумі 8500 грн.

Станом на день подачі позовної заяви відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, гроші в сумі 8500 грн. - 15.11.2013 року не повернув.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка складається з 8500 грн. основного боргу, 7802,84 грн. втрат від інфляції, 676,97 грн. 3% річних за користування чужими грошовими коштами, а разом стягнути 16 979,81 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.10.2017 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначається, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив дійсні обставини по справі , зокрема в частині отримання грошей відповідачем від позивача , які є предметом судового розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що 21.06.2013 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 кошти в сумі 17000,00 грн., які зобов'язався повернути 25.06.2013 року, про що надав розписку (а.с. 34).

В рахунок погашення вищевказаного боргу ОСОБА_1, його товариш та батько, ОСОБА_4, повернули ОСОБА_3 кошти в сумі 5500,00 грн., що не заперечується позивачем.

Частиною 1 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Після повернення частини боргу в сумі 5500,00 грн. ОСОБА_1 18.10.2013 року написав розписку, в якій зобов'язався повернути іншу частину боргу в сумі 11500,00 грн. до 19.10.2013 року (а.с. 34).

В розписці від 18.10.2013 року зазначені також суми 1150,00 грн. та 850,00 грн., які в свою чергу не є тілом позики. Зі слів позивача вказані суми є нічим іншим як відсотками, нарахованими за прострочення виконання зобов'язань за розпискою від 21.06.2013 року.

В подальшому 30.10.2013 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 6362,00 грн. в якості повернення боргу (а.с. 26).

Проте, остаточно боргові зобов'язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3, які виникли з розписки від 21.06.2013 року залишилися не виконаними.

Суд першої інстанції зазначив, що 15.11.2013 року ОСОБА_1 написав ще одну розписку, в якій зобов'язався борг в сумі 8500,00 грн. повернути ОСОБА_3 18.11.2013 року до 10:00 г. ранку (а.с. 5).

В судовому засіданні ОСОБА_3 визнала, що основна сума боргу становить 5500,00 грн., в той час як 3000,00 грн. із 8500,00 грн. є відсотками, про сплату яких усно домовились сторони.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно ст. 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Суд першої інстанції зазначив, що до цього часу позичальник не повернув позикодавцеві всю суму позики.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем визнається залишок боргу в сумі 5500,00 грн., а в розписці відсутні у відповідності до вимог ЦК України посилання на те, що 3000,00 грн. є відсотками за користування коштами.

Суд першої інстанції дійшов висновку що позов підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 5500,00 грн. основного боргу , 5049грн. інфляційних втрат, та 434.04 грн. -3% річних, а також 551.20 грн. судового збору.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що позов підлягає задоволенню частково.

З матеріалі справи вбачається, що правовідносини виникли між сторонами в частині боргових зобов'язань 21.06.2013 року про , що позивач зазначає в позовній заяві.

Вбачається, що ОСОБА_1 зобов'язався повернути ОСОБА_3 борг в сумі 17000,00 грн., які зобов'язався повернути 25.06.2013 року, про що надав розписку 21.06.2013 р. (а.с. 34). Встановлені обставини відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами.

В рахунок погашення вищевказаного боргу ОСОБА_1, його товариш та батько, ОСОБА_4, повернули ОСОБА_3 кошти в сумі 5500,00 грн., що не заперечується позивачем.

Після повернення частини боргу в сумі 5500,00 грн. ОСОБА_1 18.10.2013 року написав розписку, в якій зобов'язався повернути борг в сумі 11500,00 грн. до 19.10.2013 року (а.с. 34).

30.10.2013 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1- 6362,00 грн. в якості повернення боргу (а.с. 26).

Проте, остаточно боргові зобов'язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3, які виникли з розписки від 21.06.2013 року залишилися не виконаними.

15.11.2013 року ОСОБА_1 написав розписку, в якій зобов'язався борг в сумі 8500,00 грн. повернути ОСОБА_3 18.11.2013 року до 10:00 г. ранку (а.с. 5).

З матеріалів справи вбачається, що позивач визнала, що із 8500,00 грн. основна сума боргу становить 5500,00 грн., в той час як 3000,00 грн.. є відсотками, про сплату яких усно домовились сторони.

Встановлені обставини свідчать , що розписка, яка була написана відповідачем 15.11.2013 року на суму 8500,00 грн. не є окремим борговим зобов'язанням , а витікає із боргового зобов'язання від 21.06.2013 року відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 кошти в сумі 17000,00 грн., які зобов'язався повернути 25.06.2013 року, відповідно доводи викладені в апеляційній скарзі , що оскільки відповідач не отримував гроші в сумі 8500 грн. то відповідно даний відповідно договір позики є неукладеним - не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд Кіровоградської області, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.10.2017 року - залишити без змін.

Повний текст постанови складено 30. 03.2018року .

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: