АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/35/18Головуючий по 1 інстанції Казидуб О.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

представник відповідачів - ОСОБА_11,

третя особа - Друга черкаська державна нотаріальна контора

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 підписану представником ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року у складі судді Казидуб О.Г., -:

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Друга черкаська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовної заяви зазначала, що з 2003 року по 2011 рік вона проживала з ОСОБА_12 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона народила від ОСОБА_12 сина - ОСОБА_13, але дані про батька дитини у свідоцтві про народження вказані на підставі ст. 135 СК України з її слів.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_12 помер.

Висновком дослідження ДНК від 22 грудня 2006 року встановлено біологічне батьківство ОСОБА_12 щодо дитини ОСОБА_13.

Вважає, що ОСОБА_13 є спадкоємцем першої черги за законом, а за наявності заповіту - має право на обов'язкову частку у спадщині.

Просила встановити факт, що ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Черкаського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 1985, є батьком ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_13 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_12

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду про відмову в задоволенні позову мотивоване відсутністю спадкового майна на момент смерті ОСОБА_12, не встановленням факту спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_12 в період з 2003 по 2010 роки, як про те заявляла позивач, не визнанням належними та допустимими доказами наданих суду «ДНК ЦЕНТРом» Звіту по тесту на родинні відносини та «Центром ДНК Тестування в Україні» результату аналізу ДНК, а також відсутністю згоди відповідачів на проведення ексгумації трупа ОСОБА_12 без якої суд не може призначити посмертну судово-генетичну експертизу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, яку підписав її представник ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування всіх істотних обставин у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд призначити посмертну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу; скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_13 права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_12, судом не враховані роз'яснення, викладені в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Судом першої інстанції ухвалами від 13 січня 2016 року та 27 травня 2016 року було призначено у справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу та відповідно повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу. Вказаними ухвалами суду першої інстанції було визначено експертні установи для проведення такої експертизи, а також попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України. Результати вказаних експертиз повинні були бути враховані судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення в частині встановлення факту батьківства.

Крім того вважає, що наданий позивачем висновок за результатами

проведення дослідження на встановлення родинних зв'язків, виконаного ТОВ

«ЄВРОЛАБ» на замовлення самого ОСОБА_12, в сукупності з іншими доказами, які наявні в матеріалах справи, додатково підтверджує факт батьківства ОСОБА_12 щодо ОСОБА_13

Відмовляючи в задоволенні клопотання позивача про проведення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, суд не взяв до уваги приписи ст. 146 ЦПК України щодо ухилення особи від проведення експертизи та позицію Європейського Суду у справі «Яггі проти Швейцарії» з даного приводу.

Зазначила, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказує на те, що використання інших доказів, окрім висновку експерта для доведення факту біологічного

походження однієї особи від іншої є недопустимим. При цьому судом першої інстанції

було відмовлено у призначенні по даній справі посмертної судово-медичної

молекулярно-генетичної експертизи. Вважає, що суд першої інстанції в порушення

ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному, з'ясуванню обставин

справи.

Оскільки судом першої інстанції було відмовлено у призначенні посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи по справі, що позбавило позивача права на отримання належного доказу для обґрунтування своїх позовних вимог, просила суд апеляційної інстанції призначити у справі посмертну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_13, матір'ю якого є ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1

Згідно довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м.Києва від 16 вересня 2008 року, відомості про батька дитини ОСОБА_13 записані за вказівкою матері згідно з ч.1 ст.135 СК України. (Т.1 а.с. 18)

Згідно актового запису про смерть №1985 від 22 серпня 2011 року ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. (Т.1 а.с.21).

Відповідно до заповіту від 13 липня 2007 року померлий ОСОБА_12 призначив єдиним своїм спадкоємцем свою дружину ОСОБА_8 (Т.1 а.с. 57).

Після смерті ОСОБА_12 із заявою про прийняття спадщини до Другої черкаської держаної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_5, як матір малолітньої дитини ОСОБА_14, вказуючи, що батьком дитини є померлий ОСОБА_12 (Т.1 а.с. 47).

Відповідачами у справі є дружина та діти померлого ОСОБА_12, які не визнають факту батьківства і заперечують проти права ОСОБА_14 на спадкування.

Таким чином між сторонами у справі виник спір про право на спадщину, у зв'язку із цим суд першої інстанції правильно розглянув справу у позовному провадженні та застосував положення СК України.

Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 цього Кодексу.

Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч.3 ст.128 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

За відсутності такої заяви, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України (ч.ч. 1, 2 ст.128 СК України).

Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив судам, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до пункту 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2016 року, за клопотанням позивача, судом було призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої, ухвалою від 3 березня 2016 року, було доручено «ДНК ЦЕНТР» (м. Одеса, вул. Бугаївська, 35).

Відповідно до Звіту по тесту на родинні зв'язки від 27 квітня 2016 року (документ, який було надіслано до суду «ДНК ЦЕНТРом»), зазначено ймовірність родинних зв'язків 26.34465623 %, що не підтримує припущення щодо ймовірної спорідненості ОСОБА_15 та ОСОБА_13.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 27 травня 2016 року, за клопотанням позивача було призначено повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено спеціалістам «Центру ДНК Тестування в Україні» (ФОП ОСОБА_16, АДРЕСА_2

Відповідно до результату аналізу ДНК (документ, який було надіслано до суду «Центром ДНК Тестування в Україні»), засвідчено вірогідність ймовірного родинного зв'язку ОСОБА_15, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 у 99.96% та 99.99%, відповідно, тобто - результат прямо протилежний Звіту по тесту на родинні зв'язки «ДНК Центру».

Вищевказані дані судом визнані такими, що не є висновками експертів, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки зроблені без дотриманням норм цивільного процесуального законодавства а саме: у вказаних результатах не зазначено персональних даних експертів, що проводили експертизу, відсутні відомості щодо їх атестації та сертифікації в Україні, дані з приводу того, на якій підставі проводились експертиза, питання, які були поставленні експертові, докладний опис проведених досліджень, обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання та відсутні докази попередження осіб, що проводили експертизу про кримінальну відповідальність, тощо.

Також судом була обґрунтовано надана критична оцінка і довідці про результати тесту ДНК ТОВ «Євролаб», оскільки даний тест не є висновком експерта в розумінні ЦПК України, оскільки не містить жодних даних щодо особи та кваліфікації експерта, а також попередження щодо відповідальності експерта за завідомо неправдивий висновок.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15 вересня 2017 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 про призначення повторної посмертної судово-генетичної експертизи у даній справі, відмовлено. Ухвала мотивована відсутністю згоди родичів померлого на ексгумацію трупа, що унеможливлює отримати біологічні зразки померлого ОСОБА_17

Відповідно до п.4 ч.4 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2017 року, за клопотанням ОСОБА_5, призначалась у даній цивільній справі судова молекулярно-генетична експертиза, проведення якої доручалось експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи». Експертам КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» було доручено провести ексгумацію трупа ОСОБА_12, похованого 8 серпня 2011 року на кладовищі №1 по вул. Одеській, сектор НОМЕР_2, м. Черкаси з відібранням біологічних зразків, необхідних для судової молекулярно-генетичної експертизи та переданням таких зразків для проведення вказаної експертизи до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи».

Проте, 20 червня 2018 року КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» повернуло без виконання ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2017 року про призначення судової-медичної молекулярно-генетичної експертизи у зв'язку з ненаданням до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» біологічного матеріалу від ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

З наданого суду листа директора КП «Комбіната комунальних підприємств» №75 від 27 березня 2018 року, адресованого представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_7, вбачається, що для виконання ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2017 року, а саме: проведення ексгумації трупа, необхідна згода користувача місця поховання. Для забезпечення проведення ексгумації викликались відповідачі, зокрема, ОСОБА_10, яка в усній формі заявила, що вона дозволу на розриття могили ОСОБА_12 не дає, проте, в письмовій формі це писати відмовилась.

Директор КП «Комбінат комунальних підприємств» ОСОБА_18 в судовому засіданні апеляційної інстанції обставини, викладені у вище наведеному листі підтвердив, доповнивши, що у інших відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 згода на ексгумацію не запитувалась.

Згідно ч.5 ст.6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» у разі якщо відсутнє волевиявлення померлого, вилучення органів та/або тканин тіла здійснюється з дозволу чоловіка, дружини, близьких родичів (батьків, дітей, сестри, брата, діда, баби, онуків), іншої особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого та має відповідне свідоцтво про смерть.

Перевіряючи виконання ухвали суду про призначення експертизи, апеляційним судом встановлено, що питання щодо надання згоди на ексгумацію вирішувалося директором КП «Комбінату комунальних підприємств» лише з відповідачем ОСОБА_10, яка є однією з трьох відповідачів у даній справі.

Позивачкою не надано доказів, що з часу призначення експертизи нею вживалися заходи по виконанню ухвали суду, а відповідачі, своїми діями перешкоджали в проведенні зазначеної експертизи.

Апеляційним судом після призначення експертизи робилися запити до експертної установи з приводу надання інформації щодо проведення експертизи.

В той же час, позивачка, з часу призначення експертизи, не повідомляла апеляційний суд про те, що відповідачі ухиляються або перешкоджають проведенню експертизи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не доведено того, що в діях відповідачів наявні ознаки перешкоджання або ухилення від виконання ухвали суду від 14 листопада 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України, в редакції чинній на час прийняття даної постанови, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про неможливість визнання факту для з'ясування якого була призначена експертиза.

При цьому колегія суддів виходить також із того, що відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

У справі встановлено, що за життя ні ОСОБА_12, ні позивачкою ОСОБА_5 не ставилось питання щодо батьківства відносно сина ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1. В матеріалах справи наявна довідка від 20 грудня 2012 року №263, видана головою житлово-будівельного кооперативу №85, з якої вбачається, що ОСОБА_12 з 31 жовтня 1986 року і до моменту смерті проживав однією сім'єю з дружиною ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 Із заповіту від 30 липня 2007 року вбачається, що ОСОБА_12 все своє майно заповів своїй дружині ОСОБА_8.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачем не було доведено суду належними доказами, що ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, дійсно є біологічним батьком дитини та між ними є кровне споріднення.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За відсутності будь-яких належних і допустимих доказів, які б з достовірністю давали підстави встановити, що ОСОБА_12 є батьком ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів вбачає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги з цього приводу не знайшли свого підтвердження, оскільки ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Судом також встановлено, що на час відкриття спадщини спадкового майна не існувало.

Зокрема, в ході розгляду справи, судом робилися запити до КП «ЧООБТІ» та до Управління ДАІ щодо надання інформації про наявність на час смерті ОСОБА_12 права власності на рухоме чи нерухоме майно, що було за ним зареєстровано.(Т.1 а.с. 84, 85). Проте, будь-якого майна, зареєстрованого за ОСОБА_12 не виявлено.

Також, за клопотанням позивача, судом робився запит до ПАТ «КБ»Надра» стосовно наявності у ПАТ «КБ» Надра» відкритих рахунків станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 року, у відповідь на який Банк повідомив про відсутність банківських карток та рахунків у ПАТ «КБ»Надра» на ім'я ОСОБА_12 (Т.2 а.с. 74).

В суді апеляційної інстанції позивачкою та її представником визнано те, що судом першої інстанції зроблені всі дії щодо відшуковування спадкового майна, однак вжитими заходами таке майно встановити не вдалося.

З цього приводу ні позивачкою, ні її представником клопотань до суду апеляційної інстанції не подавалось.

Встановивши відсутність підстав для встановлення факту батьківства та відсутність спадкового майна після смерті ОСОБА_12, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання права власності на неіснуюче майно в порядку спадкування..

Інші доводи скаржника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки вони носять суб'єктивний характер і ґрунтуються на припущеннях, які не дають підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Друга черкаська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 9 серпня 2018 року.

Судді Н.І.Гончар

В.В.Пономаренко

Ю.В.Сіренко