Справа № 489/50/17
Номер провадження 2/489/96/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Сироватка Т.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

представника органу опіки та піклування, Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради - Довгої А.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, призначення опіки,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , яким просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити її опікуном онука, передавши дитину їй на виховання.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що дитина від часу народження фактично проживає з нею та перебуває на повному її утриманні. При цьому відповідачка участі у вихованні, догляді та утриманні дитини не приймає, жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, з ним не спілкується, тобто ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно виховання сина ОСОБА_6. Крім того, відповідач є безвідповідальною особою, негативно характеризується на має поганий вплив на дитину.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд про задоволення позову.

Відповідачка позов не визнала, вважає доводи позивача надуманими та виниклими через особисті непорозуміння між сторонами.

Представник третьої особи вказала про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача але неможливість передати дитину позивачу через наявність у дитини батька, який не позбавлений батьківських прав.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив таке.

Відповідно до свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивач - ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про народження.

Позивач та відповідач з чоловіком та сином мешкали разом за адресою АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було розірвано, відповідач залишилась проживати із матір`ю та сином до листопада 2017 року.

З 18.11.2017 року ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_6 мешкає у бабусі ( матері батька) - ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 має іншу сім`ю, матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_6 ОСОБА_3 не надає, не бажає брати участь у вихованні сина, відповідно до пояснень, наданих у судовому засіданні, підтримує позицію позивача у справі та погоджується із тим, що сину буде краще з бабусею ніж з матір`ю, проте переконливих доказів неспроможності матері утримувати та виховувати дитину суду не навів.

Відповідно до Довідки виданої адміністратором Дитячого центру розвитку дитини на заняття дитину ОСОБА_6 водить тільки бабуся, вона ж і оплачує всі заняття.

Згідно з довідкою від 10.11.2016 р. доглядає та відвідує лікаря з дитиною бабуся.

Спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради була проведена профілактично-роз'яснювальна бесіда з відповідачем стосовно належного виконання батьківських обов'язків за заявою ОСОБА_1 (лист від 14.11.2016 та акт обстеження умов проживання від 13.07.2015, лист від 28.09.2015)

Відповідно до характеристики, складеної старшим інспектором Ленінського ОП ГУНП в Миколаївській області відповідач характеризується за місцем проживання з посередньої сторони. У відношенні неї був складений адміністративний протокол по ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (насилля в сім'ї) . За результатом розгляду якого, відповідно до Постанови Ленінського райсуду м. Миколаєва від 16.04.2015 року ОСОБА_3 було звільнено від адміністративної відповідальності та оголошено усне зауваження.

При цьому, зі змісту Постанови вбачається, що 15.03.2015 року ОСОБА_3 влаштувала сварку із матір`ю, в ході якої виражалась грубою брутальною лайкою, чим вчинила насильство в сім`ї психологічного характеру.

Як вбачається з листа Соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Миколаївського міського центру від 30.07.2015 з відповідачем проведено психолого-педагогічну роботу щодо формування відповідального батьківства, відповідно до звернення ОСОБА_1. На даний час робота з сім'єю продовжується.

Згідно з листом за № 212 від 03.02.2016 р. стосунки між позивачем та відповідачем поступово налагоджуються. Сторонам надано психолого - педагогічні рекомендації щодо оволодіння конструктивними методами вирішення конфліктних ситуацій.

З огляду на вищезазначені письмові докази, пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на грунті матеріальної та психологічної залежності доньки від матері, виникли та тривалий час існують стосунки, які постійно призводять до сварок, образ та негативно впливають на клімат у сім`ї, та як наслідок - на стан та розвиток малолітньої дитини, яка знаходиться поміж ними. При цьому суд вважає, що у цьому становищі наявна взаємна провина сторін у справі.

Проте, від часу окремого проживання (з 18.11.2017 року), в умовах обмеженого спілкування між сторонами у повсякденному житті, ОСОБА_3, за допомогою батька - ОСОБА_12 та бабусі - ОСОБА_9 вдалось налагодити своє життя та нормальні стосунки із сином.

Протягом розгляду справи позивач неодноразово наголошував на тому, що відповідач є небезпечною для дитини особою, оскільки є наркозалежною, посилаючись на довідку № 574-17 від 22.11.2017 року реабілітаційного центру лікування та реабілітації наркоманії та алкоголізму "Реванш", яка міститься в матеріалах справи.

Суд не може прийняти до уваги це твердження та довідку, за відсутності інших доказів щодо цього, оскільки документально не підтверджено юридичне існування вказаного центру, на що посилається відповідач, відсутні медичні документи щодо перебування відповідача на обліку з зазначеним у довідці діагнозом.

Відповідно до висновку виконкому Миколаївської міської ради від 11.01.2018 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача .

При цьому, представник органу опіки та піклування у судовому засіданні зазначала, що висновок було прийнято на підставі документів, які були надані ОСОБА_1, без врахування будь-яких доказів та доводів відповідача, оскільки остання не явилась на виклик комісії.

Через що суд вважає, що зазначений висновок є таким, що прийнятий без всебічного дослідження доказів, отже суд не може погодитись із ним.

Також суд не може прийняти до уваги запис поведінки відповідача з відеокамер спостереження, на перегляді якого неодноразово наполягала позивач, оскільки цей доказ не може вважатись належним та допустимим , з огляду на положення ст.307 ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року була прийнята Декларація прав дитини. Принцип 6 якої , між іншим, зазначає, що ...... ; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю......

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Водночас у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України у формі ратифікації.

У контексті міжнародного права такі, серед іншого, документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «soft law» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов'язує державу діяти в певний спосіб. Разом з тим Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.

При цьому, аналізуючи наведені вище норми, суд вважає, що під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю, в контексті Декларації прав дитини, слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Отже, до виняткових обставин, передбачених ст. 161 СК та принципом 6 Декларації прав дитини, які свідчать про неможливість проживання дітей разом з матір'ю відносяться:

- відсутність у матері самостійного доходу;

- зловживання матір ' ю спиртними напоями або наркотичними засобами;

- аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини;

- дитина росте не під опікою та відповідальністю матері, а іншої особи;

- дитина росте з матір ' ю в атмосфері нелюбові;

- мати не забезпечує дитину морально та матеріально.

На підставі наданих сторонами доказів з`ясовано, що ОСОБА_3 постійно проживає разом із сином ОСОБА_6 у бабусі ( матері батька) - ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_2, навчається та неофіційно працевлаштована, неперебуває на обліку в наркологічному диспансері, як особа яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, відсутні докази її аморальної поведінки та нелюбові до сина, яка може зашкодити розвиткові дитини.

З чого можна зробити висновок про те, що відсутні підстави для задоволення позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 і прийняття саме такого рішення, на думку суду, безперечно слугуватиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення судом їх батьківських прав, відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВС України від 30 березня 2007 року за N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вище вказаної Постанови, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

На підставі викладеного вище, суд вважає позовні вимоги про позбавлення батьківських прав такими , що не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають найвищим інтересам дитини. При цьому доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не є переконливими та спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині призначення позивача опікуном та передачі дитини, оскільки ці вимоги є похідними від вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Керуючись ст. ст. 4,7,8,11,12,13,76,77,81,83,247,258,259,263,265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, призначення опіки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 09.04.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова