Справа № 128/149/17
РІШЕННЯ

Іменем України

13.07.2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі - Кузьменко А.О., за участі представника позивача: ОСОБА_1, відповідача: ОСОБА_2, представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниців цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2017 року позивач звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов позивачем, з врахування збільшення позовних вимог (а.с.70-72), умотивовано тим, що 02.10.2009 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2, був укладений кредитний договір №б/н, згідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 1 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначив, щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався пунктами 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Вважає, що підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

При укладанні Договору сторони керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК , згідно до приписів якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Вказує, що позивач нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 «Правил користування платіжною карткою».

Із посиланням на ст.ст.509,526, 527, 530, 610,1054 ЦК, зазначив , що позивач виконав умови договору в повному обсязі, а саме- надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Але відповідач в порушення своїх зобов'язань за кредитним договором, умови договору виконував неналежно, в результаті чого станом на 31.10.2017 у нього утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму в 61 198 (шістдесят одна тисяча сто дев'яносто вісім) гривень 47 копійок, яка складається з : 1 429,52 гривень - заборгованість за кредитом; 52 105, 45 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 273, 10 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500 гривень - штраф (фіксована частина) та 2 890,40 гривень - штраф (процентна складова).

У добровільному порядку відповідач не погодився погасити вказану заборгованість, тому позивач вимушений звернутися до суду і даними позовом та просить суд стягнути з ОСОБА_2 вищевказаний розмір заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 04.09.2017 року, через канцелярію суду, подав відзив на позовну заяву ( а.с.54-56), відповідно до якого вважає, що даний позов є не обґрунтованим просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

Зазначає, що дійсно 2 жовтня 2009 року між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами складає договір про надання банківських послуг.

Вказує, що відповідно до умов договору ним було отримано кредит у розмірі 1500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості строком на 12 місяців.

Зазначає, що відповідно до пункту 5 заяви, яка є невід'ємною частиною договору строк дії лінії становить 12 місяців.

Вказує, що протягом зазначеного строку ним було отримано та повернуто банку кредит на умовах визначених договором.

Тому вважає, що твердження банку про наявність в нього заборгованості за вказаним не відповідає дійсності.

Крім того, зазначає, що ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права у січні 2017 року.

Вказує, що відповідно до умов договору, укладеного між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає 02.10.2010, автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Зазначає, що подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

Вважає, що ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся з позовом з пропуском загального строку позовної давності, який відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України також просить застосувати до спірних правовідносин.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Суду показав, що письмових доказів у підтвердження проведених відповідачем суму приведених у розрахунку заборгованості за позовом у позивачу відсутні. Хоча розрахунок підписаний представником позивача , він вважає, що цей розрахунок є належним та достатнім доказам в обґрунтування позовних вимог. Також не може пояснити суду яким способом , шляхом списання коштів з картки або налом відповідачем були проведені грошові кошти на користь позивача : 27.08.13 р. на суму 4,78 грн.,12.06.2014 р. на суму 26,90 грн., 14.03.2017 р. на суму 500 грн., які вказані у розрахунку заборгованості.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиву.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову, оскільки вважає, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження заявлених позовних вимог.

Заслухавши вступне слово учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необґрунтований та такий, що підлягає відмові у задоволенні .

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом установлено, що 02 жовтня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 , був укладений кредитний договір №б/н, згідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Укладення вищезазначеного договору підтверджується заявою на отримання кредитних коштів за підписом відповідача від 02.10.2009 року, Умовами і правилами надання банківських послуг. (а.с.6-13).

З розрахунку наданого позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог підписаного представником банку без зазначення ПІБ цього працівника судом убачається, що станом на 31 жовтня 2017 року за відповідачем ОСОБА_2, рахується заборгованість перед позивачем за кредитним договором, в загальній сумі 61 198 (шістдесят одна тисяча сто дев'яносто вісім) гривень 47 копійок, яка складається з наступного: 1 429,52 гривень - заборгованість за кредитом; 52 105, 45 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 273, 10 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500 гривень - штраф (фіксована частина) та 2 890,40 гривень - штраф (процентна складова) (а.с.73-74).

Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статті 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

На підтвердження позовних вимог про розмір та період заборгованості відповідача перед позивачем останнім суду наданий лише розрахунок заборгованості ( а.с. 73-74), який підписаний представником банку без зазначення його ПІБ, посади.

Суд вважає, що вказаний розрахунок є неналежним доказом в обґрунтування невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, оскільки інформація що міститься в цьому розрахунку не підтверджена позивачем жодним письмовим належним, достатнім доказом, зокрема - виписками з особового рахунку відповідача, на підтвердження виконаних операцій по погашенню саме відповідачем приведених у розрахунку сум.

Отже позивачем не спростовані належними доказами твердження відповідача що протягом року з дня укладення договору ним повністю були виконанні умов договору та повернута банку отримана ним сума коштів.

Оскільки суд відмовив позивачу у задоволені позовних вимог зв'язку з необґрунтованістю, тому не вирішував питання по заяві відповідача про застосування строків позовної давності.

Керуючись стст. 258, 259, 263-265 ЦПК, Суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня отримання копії повного рішення суду, шляхом подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення суду виготовлено 23.07.2018 року.

Суддя :