справа № 208/5308/18
№ провадження 2-о/208/118/18
РІШЕННЯ

Іменем України

08 серпня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ізотова В.М., за участю секретаря судового засідання Пентраковської М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Камянське Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заінтересована особа - Заводський районний у місті Камянське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України», -

встановив:

08.08.2018 року заявники звернулися до суду із заявою про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, якою просять встановити факт народження їх дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження - місто Донецьк, Україна.

Свою заяву заявники обґрунтовують тим, що вони проживали постійно у місті Донецьк, станом на 15.11.2016 року у подружжя ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_3, народження якої було зареєстровано документом від 21.02.2017 року № 027636 за місцем фактичного проживання на тимчасово окупованій території України відповідним закладом незаконних формувань на цій території, реєстрація народження була проведена за батьками: ОСОБА_2 та ОСОБА_4, де зазначено, що батьки дитини є громадянами України.

У липні 2018 року заявники разом із дитиною прибули до міста Камянське Дніпропетровської області де наразі проживають фактично на час звернення із заявою.

31.07.2018 року заявниця звернулася до Заводського районного у місті Камянське відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, із заявою про реєстрацію народження дитини, але у проведенні державної реєстрації народження доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 їй було відмовлено, так як документи про народження видані не відповідно до вимог діючого законодавства України.

Також заявники уклали шлюб, який було зареєстровано Заводським районним у місті Камянське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 262 від 02.08.2018 року.

Враховуючи, що м. Донецьк на даний час є тимчасово окупованою територією, при цьому за законодавством України видане свідоцтво про народження дитини не визнається дійсним і не відповідає вимогам, встановленим до даного виду документів, заявники звернулися до суду із даною заявою.

Заявники в судове засідання не зявилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, подали до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі.

Заінтересована особа, а саме Заводський районний у місті Камянське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на адресу суду подав заяву від 08.08.2018 року про проведення розгляду справи у їх відсутність.

Відповідно до пункту 7 частини 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Як встановлено судом, заявники в період до липня 2018 року постійно проживали у місті Донецьку, де 15 листопада 2016 року народилася донька заявників, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 952 від 25.11.2016 року, виданим відповідним закладом незаконних формувань на тимчасово окупованій території України (а.с. 9).

Реєстрацію народження дитини проведено заявниками за місцем їх фактичного проживання на час народження дитини, а саме у м. Донецьку, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданим органом незаконних формувань (а.с. 10), згідно якого, було проведена реєстрація народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за батьками: ОСОБА_2 та ОСОБА_5, де зазначено, що кожен з них є громадянином України.

Як встановлено судом, заявники прибули до міста Камянське Дніпропетровської області та 31.07.2018 року звернулися із заявою про реєстрацію народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Заводського районного у місті Камянське відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, але отримали відмову у проведенні державної реєстрації народження доньки за вих. № 1853/14.18-41 від 31.07.2018 року (а.с. 9).

Судом встановлено, що заявники є громадянами України, що підтверджується копіями паспортів громадянина України (а.с. 5, 7).

02.02.2018 року заявники зареєстрували шлюб в Заводському районному у місті Камянське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 423371 від 02.08.2018 року (а.с. 12). Згідно до зазначеного свідоцтва, дошлюбне прізвище заявниці «Бараннік» змінено на «Проценко».

Згідно Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України за № 52/5 від 18.10.2000 року, підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є, зокрема, медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи.

За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження відповідно до частини 4 ст. 13 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, але який регулює подібні за змістом відносини, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, тобто, надані заявниками документи не є допустимими доказами у розумінні ст. 59 ЦПК України.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі.

Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами незаконних формувань, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав як самої дитини, так і її батьків.

З огляду на викладене, суд вважає, що заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як мати та батько дитини, мають право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт народження заявницею дитини, для проведення державної реєстрації народження якої існують об'єктивні перешкоди. Встановлення факту народження дитини породжує юридичні наслідки - надасть можливість заявникам отримати в державному органі України свідоцтво про народження дитини, тому заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, 10, 76-80, 89, 263- 265, 315, 317, 319 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, заінтересована особа - Заводський районний у місті Камянське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України», - задовольнити повністю.

Встановити факт народження дитини на тимчасово окупованій території України, а саме дитини жіночої статі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Донецьк Донецької області, громадянки України, батько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, мати - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Іванівка Петриківського району Дніпропетровської області, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Зобовязати Заводський районний у місті Камянське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області здійснити актовий запис про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Донецьк Донецької області, громадянки України, батько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7, мати - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Іванівка Петриківського району Дніпропетровської області, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Ізотов В.М.