Справа № 307/2731/17
Провадження № 2/307/256/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Панчишин В.І.

з участю:представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування договору на встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що 20.02.2012 р. його батько ОСОБА_3 за договором дарування подарував йому земельну ділянку, площею 0.2310 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, за кадастровим номером :04:005:0030, розташовану в с. Терново, по вул. Центральній, № 88.

30.03.2012 р. він набув право власності на вказану земельну ділянку.

Під час підготовки документів для реєстрації права власності на земельну ділянку він дізнався, що вона обтяжена земельним сервітутом.

Так, відповідно до договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого 08.02.2010 р. в управлінні Держкомзему у Тячівському районі, за № 66, ОСОБА_5 надано право проїзду на земельній ділянці, за адресою: у с. Терново, вул. Центральна, № 88.

У відповідності до державного акту серії ЯК, № 738143 від 17.05.2010 р., відповідач володіє земельної ділянкою в с. Терново, в урочищі "В. Мочар", площею 0.1397 га.

З відповіді Тернівської сільської ради на запит він дізнався, що до земельної ділянки ОСОБА_4 існує підїзна дорога через урочище "В. Мочар".

На земельній ділянці виділеній для підїзду відповідачкою побудовано гараж, літню кухню, огорожу та засаджено сільськогосподарські культури.

Таким чином, вказану земельну ділянку ОСОБА_4 більше трьох років не використовує за призначенням.

На підставі п. "ґ" ч. 1 ст. 102 ЗК України просить визнати недійсним та скасувати договір на встановлення земельного сервітуту, оскільки відповідачка не використовувала земельний сервітут протягом трьох років.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що заявлений позов є безпідставний, а обставини викладені у позовній заяві не обґрунтовані.

Спірна земельна ділянка використовується відповідачкою з 2010 року.

На його запит сільський голова Тернівської сільської ради надав відповідь, згідно якої будь-яких рішень з приводу облаштування підїзної дороги до земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 та розташована у с. Терново, урочище "В. Мочар", площею 0.1397 га., Тернівською сільською радою не приймалося, у генеральному плані с. Терново така не відображена, інша земельно-технічна документація на неї не виготовлялася; графічні матеріали з відображенням підїзної дороги відносно земельної ділянки ОСОБА_4 надати неможливо, оскільки у сільській раді відсутні відомості про розміри такої та на даний час вказана підїзна дорога використовується мешканцями с. Терново для сільськогосподарських потреб.

Це є достатнім доказом для спростування обставин на які посилається позивач.

Доказів, що підтверджують наявність підстав для визнання сервітуту недійсним позивач не надав.

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторонам на праві приватної власності належить земельні ділянки, які межують між собою , ОСОБА_6 належить земельна ділянка, площею 0.2310 га., розташована у с. Терново, вул. Леніна, № 88, а ОСОБА_4 земельна ділянка, площею 0.1397 га., розташована у с. Терново, урочище "В. Мочар".

21.12.2009 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір встановлення земельного сервітуту, предметом якого є встановлення обмеження (сервітуту) на землекористувача земельної ділянки ОСОБА_6, яка знаходиться у с. Терново, вул. Леніна, № 88, для проїзду до земельної ділянки ОСОБА_5

20.02.2012 р. батько позивача подарував йому земельну ділянку, площею 0.2310 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, за кадастровим номером :04:005:0030, розташовану в с. Терново, по вул. Центральній, № 88, на яку 30.03.2012 р. він набув право власності.

Частиною першою статті 98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

У абзаці 2 п.6 постанови пленуму Верховного Суду України " Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" N 7 від 16.04.2004 розяснено, що зазначені спори потрібно відрізняти від спорів щодо земельних сервітутів - права власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне чи безоплатне користування чужою земельною ділянкою (право проходу чи проїзду на велосипеді; проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд тощо), - вирішення яких не віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Позивач звернувся з позовними вимогами про визнання недійсним та скасування договору на встановлення земельного сервітуту на підставі п. "ґ" ч. 1 ст. 102 ЗК України. У ході судового розгляду представник позивача стверджував, що відповідачка більше трьох років не користується земельною ділянкою, виділеною їй для проїзду.

З статей 102 ЗК України та ст. 406 ЦК України вбачається, що дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: поєднання в одній особі суб'єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; рішення суду про скасування земельного сервітуту; закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: припинення підстав його встановлення; коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням. Сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

На підтвердження своїх доводів до матеріалів справи було додано фототаблиці, які не підтверджують факт не використання відповідачкою ОСОБА_4 земельного сервітуту як проїзної дороги та порушення нею договору на встановлення земельного сервітуту.

З листа сільського голови Тернівської сільської ради № 295/02-36 від 28.08.2017 р. убачається, що до земельної ділянки, що належить ОСОБА_4, за адресою с. Терново, урочище "В. Мочар", площею 0.1397 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, є облаштована підїзна дорога через урочище "В. Мочар".

Разом з тим, сільський голова Тернівської сільської ради надав відповідь на адвокатський запит № 83/02-36 від 06.03.2018 р., згідно якої будь-яких рішень з приводу облаштування підїзної дороги до земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 та розташована у с. Терново, урочище "В. Мочар", площею 0.1397 га., Тернівською сільською радою не приймалося, у генеральному плані с. Терново така не відображена, інша земельно-технічна документація на неї виготовлялася; графічні матеріали з відображенням підїзної дороги відносно земельної ділянки ОСОБА_4 надати неможливо, оскільки у сільській раді відсутні відомості про розміри такої та на даний час вказана підїзна дорога використовується мешканцями с. Терново для сільськогосподарських потреб.

Із вказаної довідки вбачається, що передбаченої генеральним планом забудови села дороги до будинку відповідачки на даний час не існує.

У жодному з листів не наведено підстави припинення земельного сервітуту у розумінні ЗК України та ЦК України.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 цього ж Кодексу учасники справи мають право, зокрема, подавати докази. З приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, 79, 80, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи, що позивач не надав суду доказів підтвердження своїх позовних вимог, ні в частині визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту, ні в частині припинення дії земельного сервітуту суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати слід покласти на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 98, 102 ЗК України, ст. 406 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 18.05.2018 року.

Головуючий: Гримут В.І.