Постанова

Іменем України

02 травня 2018 року

м. Київ

справа № 320/6803/14-ц

провадження № 61-8965св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудська Оксана Олегівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року в складі судді Редько О. В. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року в складі колегії суддів: Сапун О. А., Кочеткової І. В., Пільщик Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про припинення права на частку у спільному майні.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року вона є власником 41/100 частини житлового будинку на АДРЕСА_1. Співвласником інших 59/100 частин вищезазначеного житлового будинку був ОСОБА_6, проте він самовільно зруйнував частину несучої стіни, демонтував покрівлю, знищив частину житлових кімнат, чим порушуються права позивача як співвласника будинку. Внаслідок неправомірних дій частка ОСОБА_6 у праві власності змінилась і є не значною, оскільки становить 27/100. Спільне з відповідачем володіння та користування житловим будинком є неможливим через його неправомірну поведінку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: встановити, що ідеальні частки у будинку на АДРЕСА_1 змінилися, а саме: їй належить 73/100 частин, а ОСОБА_6 - 27/100 частин; припинити право власності ОСОБА_6 на частку у спільному майні, а саме на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що належать відповідачу на підставі договору дарування частини житлового будинку; стягнути з неї на користь ОСОБА_6 вартість 27/100 частин житлового будинку за експертною оцінкою та визнати за нею право власності на 27/100 частин житлового будинку.

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні майном.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що на підставі договору дарування від 17 грудня 2010 року він є власником 59/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га. На земельній ділянці розташовані також сарай та вбиральня. Між сторонами виник спір щодо порядку користування будинком та земельною ділянкою. Враховуючи незадовільний стан будинку та часткове руйнування його елементів у зв'язку із їх фізичним зносом, ОСОБА_6 у березні-квітні 2013 року розпочав ремонтні роботи, проте ОСОБА_1 перешкоджає проведенню вказаних робіт.

На підставі викладеного ОСОБА_6 просив: поділити в натурі житловий будинок на АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_1 згідно з частками власників; встановити між ним та ОСОБА_1 порядок користування відособленими приміщеннями житлового будинку № 11 та господарськими спорудами, які знаходяться на вул. Червоноармійській у м. Мелітополі Запорізької області, згідно з частками власників домоволодіння та відповідно до варіантів, визначених у висновку судової будівельно-технічної експертизи; визначити порядок користування земельною ділянкою, площею 0,0974 га, на якій розташований житловий будинок на АДРЕСА_1, згідно з частками власників у домоволодінні.

У грудні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудська О. О., про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 мотивована тим, що 17 грудня 2010 року на підставі договору дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 59/100 частин житлового будинку на

АДРЕСА_1. Під час укладання договору дарування від 17 грудня 2010 року відповідачем були порушені вимоги цивільного законодавства стосовно достовірності даних, наданих нотаріусу. На час укладання договору дарування майно в натурі між співвласниками не було виділене, тому нотаріус, зазначивши у договорі, що дарується частина будинку, допустив помилку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним договір дарування 59/100 частин житлового будинку

на АДРЕСА_1, укладений 17 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Ухвалами Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2014 року та від 20 січня 2016 року вказані вище позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено наступний порядок користування співвласниками відособленими приміщеннями житлового будинку, прибудовами та господарськими спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1, та належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1: ОСОБА_1 (41/100 частин) залишено в окремому користуванні кімнату (прим. «1-3») житлового будинку літ. «А-1», площею 13,6 кв. м, кімнату (прим. «1-2») житлового будинку літ. «А-1», площею 15,1 кв. м, та прибудову літ. «а2-1», площею 6,8 кв. м; ОСОБА_6 залишено в окремому користуванні кімнату (прим. «2-2») житлового будинку літ. «А-1», площею 16,1 кв. м, та прибудову «а1». Залишено у спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_1 убиральню літ. «У», огорожу № 1 та сарай літ. «Ж-1». У задоволенні решти позову ОСОБА_6 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи ОСОБА_1 про зменшення частики ОСОБА_6 з 59/100 частин до 27/100 частин є безпідставними та недоведеними належними і допустимими доказами. Також відсутні підстави для припинення права ОСОБА_6 на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, оскільки ОСОБА_1 не довела наявності визначених статтею 365 ЦК України обставин, за наявності яких право на вказану частка може бути припиненим. Також позивач не подав доказів про внесення на депозитний рахунок суду вартості частки, про припинення права на яку заявлено позов. Сторони у справі не подали доказів щодо фактичного розміру земельної ділянки, тому не можливо визначити порядок користування вказаним майном. Предметом спірного договору дарування були лише 59/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, а не земельна ділянка під вказаним будинком. До ОСОБА_6 перейшло право користування лише тією частиною земельної ділянки, яка надана для обслуговування спірного домоволодіння.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели, що спірним договором дарування порушено їхні права та інтереси. Між сторонами склався фактичний порядок користування спірним будинком, тому необхідно визначити порядок користування житловим будинком на вул. Червоноармійській, 11 у

м. Мелітополі Запорізької області, який не призведе до фактичного зменшення часток співвласників.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування житловим будинком скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_6 в позовній заяві просив поділити житловий будинок в натурі, встановити порядок користування земельною ділянкою та усунути перешкоди у користуванні майном, проте місцевий суд вийшов за межі заявлених вимог та визначив порядок користування житловим будинком.

У решті суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позови ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні та ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, а також відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні майном.

Касаційна скарга мотивована тим, що частки співвласників спірного будинку змінилися, тому останньому належить 27/100 частин, а ОСОБА_1 - 73/100 частини. ОСОБА_6 зруйнував частину будинку, якою він користувався. У договір дарування були внесені відомості, які не відповідають фактичним обставинам. Також суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права об'єднав вказані вище позови в одне провадження. Місцевий суд зобов'язаний був зупинити провадження у справі за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до вирішення іншої справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудська О. О., про визнання недійсним договору дарування, проте вказані позови безпідставно об'єднано в одне провадження.

Касаційний перегляд здійснюється лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про припинення права на частку у спільному майні та ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ЧудськаО. О., про визнання недійсним договору дарування, оскільки апеляційним судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод у користуванні майном.

Касаційна скарга ОСОБА_6 до суду касаційної інстанції не надходила.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що належне ОСОБА_6 майно не було знищено. Кожен співвласник має право користуватися своєю власністю та не повинен бути безпідставно позбавлений своєї частки

у спірному майні.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилами частини першої статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 12 листопада 1999 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 41/100 частину будинку на АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці, площею 910 кв. м.

Співвласником інших 59/100 частин вказаного будинку була ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

17 грудня 2010 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала ОСОБА_6 належні їй 59/100 частин будинку

на АДРЕСА_1. У договорі дарування зазначено, що на земельній ділянці, площею 0,0974 га, розташований глинобитний житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 47,3 кв. м, загальною площею 61,4 кв. м, сарай «Д-1», убиральня «У».

Встановлено, що на час розгляду справи спірне домоволодіння належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

Відповідно до довідки управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Мелітополі Запорізької області від 16 грудня

2010 року власником земельної ділянки АДРЕСА_1 є Мелітопольська міська рада Запорізької області, правовстановлюючі документи не оформлені.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформаційною довідкою Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру

від 14 грудня 2015 року вищезазначена земельна ділянка не зареєстрована у встановленому законом порядку в Державному земельному кадастрі, поземельна книга на земельну ділянку не відкривалась, жодних дій щодо реєстрації цієї земельної ділянки не проводилось. Співвласники спірного будинку право власності на земельну ділянку не оформляли, договір оренди з територіальною громадою не укладено.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна іншого співвласника - відповідача по справі.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Встановлено, що частка ОСОБА_6 (59/100 частин) у спірному майні є більшою від частки ОСОБА_1 (41/100 частин), тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування норми статті 365 ЦК України, оскільки припинення права ОСОБА_6 на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам. Також ОСОБА_1 не подано доказів попереднього внесення вартості оспорюваної частки на депозитний рахунок суду, що є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_6 права на частку у спільному майні.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 372 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 не вказано обставин, які мають істотне значення, а також не подано належних та допустимих доказів про те, що змінилися частки сторін у спільному сумісному майні, зокрема, що їй належить 73/100 частин, а ОСОБА_6 - 27/100 частин, тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні цих вимог.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 59/100 частин спірного будинку ОСОБА_1, ОСОБА_2 вказували, що під час укладання цього правочину нотаріусу не було надано достовірних даних щодо розміру земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що за умовами цього договору ОСОБА_6 отримав у власність лише 59/100 частин житлового будинку на

АДРЕСА_1, земельна ділянка не була предметом цього правочину. ОСОБА_1, ОСОБА_2 не довели належними та допустимими доказами, що договором дарування порушено їхні права та інтереси, а також, що вони мають обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо відсутності цивільних прав ОСОБА_6 на спірне майно.

Розглядаючи позови ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про припинення права на частку у спільному майні та ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ЧудськаО. О., про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції у нескасованій частині та апеляційний суд всебічно дослідили наявні у справі докази у їх сукупності та надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення в цій частині, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що належна ОСОБА_6 частка, яку він зруйнував, не придатна до проживання, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не доведені належними та допустимими доказами. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 11 квітня 2013 року будинок на АДРЕСА_1 не аварійний.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про об'єднання позовів в одне провадження, оскільки ці позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, вони виникають з одних правовідносин та мають спільний предмет.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про припинення права на частку у спільному майні та ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ЧудськаО. О., про визнання недійсним договору дарування ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення у цій частині відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у нескасованій частині й апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року в нескасованій рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про припинення права на частку у спільному майні та ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудська Оксана Олегівна, про визнання недійсним договору дарування залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська