У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого-судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника до виконання зобов'язань,-

В С Т А Н О В И В:

Старший державний виконавець Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області звернувся до суду із поданням, в якому просить тимчасово обмежити боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України за умисне невиконання зведеного виконавчого провадження АСВП №54551737 від 19.08.2017 року за наступними виконавчими провадженнями: АСВП № 53449482 з примусового виконання виконавчого листа № 2/711/1751/16 від 01.09.2016 року Придніпровського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Айболіт" боргу у розмірі 3439.45 грн.; АСВП № 54471699 з примусового виконання постанови №3/707/436/17 від 04.07.2017 Черкаського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь держави в розмірі 320,00 грн., АСВП № 54535497 з примусового виконання постанови №3/707/436/17 від 04.07.2017 Черкаського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 штраф на користь держави в сумі 357 грн., АСВП № 54486214 з примусового виконання постанови №3/707/436/17 від 04.07.2017 Черкаського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 05збитки в сумі 170,00 грн.

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов до висновку що підстави для задоволення подання відсутні.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України визначені в Законі України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», в редакції чинній на момент звернення із поданням до суду та на момент розгляду подання, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Суд вважає, що застосування заявлених обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування.

В інформаційному листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» судам роз'яснено, що "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3ст. 11 Закону "Про виконавче провадження" позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, і тягар доказування в таких справах покладається на державного виконавця (приватного виконавця).

Крім того, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Також, позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов'язання, також викладена в рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Отже, аналізуючи вказані норми Закону, словосполучення «ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням (судовим рішенням)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Крім того, відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, на які посилається суб`єкт подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Саме невиконання боржником зобовязань та наявність заборгованості, відсутність у нього офіційних доходів та майна, на яке можливо звернути стягнення, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків.

Крім того, ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області відмовлено у задоволенні подання від 31.01.2018 року, після чого державним виконавцем було здійснено лише одноразовий виклик боржника 13.03.2018 року та виїзд 08.05.2018 року за адресою, яка вказана у виконавчому документі. В результаті перевірки встановлено, що боржник за даною адресою не проживає та виписаний за рішенням суду від 27.12.2011 року.

Тобто, належних доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, а також викликів державного виконавця до подання не подав.

Суд враховує, що невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, але державним виконавцем не доведено, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, хоча має змогу виконувати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Враховуючи вимоги ст. 33 Конституції України про те, що кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання і право залишити територію України, Конвенцію про захист прав і основоположних свобод, суд прийшов до висновку, що в задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.441 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання головного державного виконавця Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника до виконання зобов'язань - відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О. А. Смоляр