АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2366/2018 Головуючий у 1 інстанції - Яровенко Н.О.
Справа № 755/7922/15-ц Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2018 р. Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою представника ПАТ «ПроКредит Банк»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р.

в справі за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, яка діє в

своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2, 3-особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної

адміністрації

про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов'язання вчинити дії, виселення та визнання

осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов'язання вчинити дії, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В рахунок часткового погашення заборгованості за рамковою угодою № 3195 від 19.10.2007 р. та договором про надання траншу № 1.35187/3195 від 19.10.2007 року в сумі 1 294 946 грн. 93 коп, звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці АТ «ПроКредит Банк» відповідно до Договору іпотеки № 3195-ІД 01 від 19.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 6971, на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,7 кв. м., що належить ОСОБА_1, шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 948 007 грн.

Зобов»язано ОСОБА_1 передати АТ «ПроКредит Банк» оригінали правовстановлюючих документів, технічної документації на квартиру АДРЕСА_1; в задоволенні решти позову відмовлено.

На підставі ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредитБанк» 3654 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ПроКредитБанк» просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р. в частині відстрочення виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію; в частині відмови у виселенні із квартири та в частині відмови у визнанні осіб такими, що втратили право користування квартирою та у відповідних частинах ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а в решті рішення залишити без змін; посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIIІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одинець), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 19 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 укладена рамкова угода № 3195, відповідно до умов якої кредитор на підставі угоди зобов»язується здійснювати кредитування позичальника в межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов»язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов»язань, а також належно виконувати усі інші зобов»язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Відповідно до п.2.2 угоди, на підставі угоди встановлюються наступні ліміти умов кредитування позичальника: ліміт суми кредитування - еквівалент 100 000 дол.США, ліміт строку кредитування - 120 календарних днів, максимальній розмір процентів - 40 % річних.

19 жовтня 2007 р. між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання траншу № 1.35187/3195, відповідно до умов якого кредитор на підставі та умовах рамкової угоди № 3195 від 19 жовтня 2007 р., а також цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредиту, своєчасно і належно здійснювати погашення грошові зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені рамковою угодою та цим договором (а.с. 18-21, т. 1).

Відповідно до п. 2 договору, визначені умови, на яких видається кредит, а саме: сума кредиту - 68 000 доларів США, процентна ставка - 14% річних, строк - 60 місяців, цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб, комісія за видачу кредиту - від розміру кредиту в гривні за офіційним курсом гривні на день валюти кредиту, встановленого Національним банком України на день видачі кредиту, комісія за дострокове рішення кредиту - 1,5% від суми капіталу, що повністю чи частково достроково погашається, якщо сума часткового погашення не менша суми трьох, наступних після дати дострокового рішення платежів підряд (включаючи капітал та проценти внеску) по діючому до моменту дострокового погашення графіку, у інших випадках розмір комісії становить 5% від суми капіталу, що достроково погашається, спосіб видачі кредиту - зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 в ЗАТ «Про кредит Банк», МФО № 320984 (а.с. 22, т. 1).

В забезпечення виконання грошових зобов'язань, між ЗАТ «Про кредит Банк» та ОСОБА_1, яка є майновим поручителем ОСОБА_3, укладено договір іпотеки № 3195-ІД 01, відповідно до умов якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно - квартиру за номером АДРЕСА_1, квартира є приватною власністю іпотекодавця і належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелька Н.В. 12 вересня 2001 р. за реєстровим № 4-8712, право власності іпотекодавця на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 вересня 2001 р. в реєстровій книзі № д. 281-21 за реєстровим № 832 (а.с. 35, т.1).

ОСОБА_3 належним чином умови рамкової угоди та договору про надання траншу не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно ст.33-37 зазначеного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що АТ «ПроКредит Банк» 29 грудня 2014 р. за вих. № 1-2/14/4010 та № 1-2/14/4011 на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були направлені вимоги про усунення порушення кредитних зобов'язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги (а.с.42, 43, т.1). Дані вимоги відповідачем та третьою особою проігноровані та не виконані.

Згідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Встановивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, а також врахувавши положення договору іпотеки, якими передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Крім того, при постановленні рішення судом взято до уваги положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 р., відповідно до ч.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України &q? ;Про заставу&q?ву; та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України &q?и ;Про іпотеку&q?ку;, якщо:

таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника 1 або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для будинку.

Тому, на підставі вказаного Закону, суд вважав за необхідне відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить майновому поручителю (іпотекодавцю) ОСОБА_1

Проте, із такими висновками суду в цій частині погодитися не можна з таких підстав.

Так, обґрунтовуючи апеляцію представник позивача посилався, зокрема, на те, що наданий ОСОБА_3 кредит не є споживчим, оскільки, в п.2 договору траншу чітко зазначено, що цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб, що дія вказаного Закону не поширюється на осіб, які є суб»єктами ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції»; відповідно до п.3 цього Закону - це особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; що судом не враховано, що ОСОБА_1 є державним службовцем категорії Б, а саме : начальником Управління державного агентства рибного господарства у Чернівецькій області.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обставини щодо посади відповідачки стороною відповідача не заперечувалися та не спростовані.

Тому, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в частині неналежного застосування до даних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та скасування рішення в цій частині є слушними.

Що стосується решти вимог позову, то суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення як таких, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Тому, рішення в цій частині слід залишити без змін.

Так, згідно ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотеко держателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 01 січня 2007 р.) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Відповідно до ч.3 ст.109 ЖК УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що єдиним власником предмету іпотеки, а саме, квартири АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 12 вересня 2001 р. (а.с. 39, т.1).

Крім того, у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрована відповідачка та з 28 січня 2015 р. - її малолітній син ОСОБА_2 (а.с. 90, т.1).

Згідно ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, що їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, що підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від залежних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним.

Так, майнові права малолітнього ОСОБА_2 на спірну квартиру відсутні.

Укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_1 гарантувала, що спірна квартира належить їй на праві приватної власності.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку»,- звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Судом також встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредиту, що підтверджується як правовстановлюючим документом на квартиру, так і іпотечним договором.

Крім того, при зверненні до суду з позовними вимогами про виселення, позивач не вказав в яке жиле приміщення слід виселити відповідачку з дитиною, дану обставину представник позивача також не вказав і в процесі розгляду справи.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виселення відповідачки з її малолітньою дитиною без одночасного надання їм іншого постійного жилого приміщення не відповідає порядку, встановленому законом, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає, а також і в частині про визнання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду в частині позовних вимог про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду в цій частині не вбачається.

Тому, рішення в цій частині слід залишити без змін.

Що стосується рішення суду в частині застосування норми закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 р. №1304-УІІ, - то рішення суду в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим із зазначених вище підстав, тому воно підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ «ПроКредит Банк» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 р. в частині відстрочення виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 р., №1304-УІІ, - скасувати; а в решті рішення залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 5.06.2018 р.

Головуючий :

Судді :