Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 316/2052/16Головуючий у 1-й інстанції Капустинський М.В. Повний текст рішення складений 07.04.2017 року
Пр. № 22-ц/778/2111/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він перебував у трудових відносинах з підрозділом (мовою оригіналу - російською) «Малое ремонтно-строительное предприятие» підприємства підрозділом (мовою оригіналу - російською) «Запорожская атомная электростанция» у період з 01.03.1991 року по 02.05.1993 рік. 01.07.1992 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого йому встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. Позивач стверджує, що через виробничу травму були порушені його нормальні життєві зв'язки, він не має можливості самостійно триматися на ногах, не може вести повноцінний образ життя, відчуває страждання та психологічний дискомфорт. Моральну шкоду, оцінює у 100000,00 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року (т.1 а.с.67-68) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 просив (т. с. 1 а.с.73-77) рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду (суддя-доповідач Крилова О.В. т.с. 1 а.с. 82) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача у цій справі відкрито.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року (головуючий суддя Крилова О.В., су4дді Кухар С.В. та Трофимова Д.А. (т. с. 1 а.с.216-221) апеляційну скаргу ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.

Стягнуто з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» у дохід держави судовий збір у розмірі 1344,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року (т. с. 2 а.с.21-23) в порядку часткового задоволення касаційної скарги ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» рішення Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року у цій справі скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В автоматизованому порядку у цій справі визначено склад колегії апеляційного суду (головуючий суддя (суддя - доповідач) Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В. т.с. 2 а.с. 25).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 26) дану справу прийнято до провадження, призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 27) з урахуванням навантаженості колегії суддів апеляційного суду, яка має постійний склад, та судді-доповідача (в Апеляційному суді Запорізької області замість 71 судді за штатом фактично працює 20 суддів, 13 з яких - у судовій палаті з розгляду цивільних справ), а також відпустки колегії суддів та судді-доповідача у період з 04.06.2018 року по 13.07.2018 року включно (довідка т.с. 2 а.с. 43).

Відповідач ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» подав апеляційному суду додаткові пояснення з приводу апеляційної скарги позивача у цій справі з урахуванням позиції ВС (т.с. 2 а.с. 32-42).

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду додаткові пояснення з приводу своєї апеляційної скарги у цій справі з урахуванням позиції ВС (т.с. 2 а.с. 44-58).

У судове засідання 26 липня 2018 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 31) позивач ОСОБА_2 та представник останнього не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_2 та представника останнього за присутністю представників відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ОСОБА_7 (т.с. 2 а.с. 59-61) та ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с. 100).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» не є юридичною особою, а тому не може бути відповідачем у цій справі, з довідкою МСЕК від 03.05.1993 року про присвоєння вперше позивачу ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності у зв'язку із трудовим каліцтвом, доданою позивачем додатково апеляційному суду (т.с. 2 а.с. 47), вони ознайомились в апеляційному суді та не заперечують факт присвоєння саме 03.05.1993 року вперше позивачу ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності у зв'язку із трудовим каліцтвом, на підприємстві, де працював позивач, відбулась реорганізація, яка не потягла за собою ліквідацію підприємства без правонаступництва, а воно стало структурним підрозділом відповідача з переходом прав та обов'язків юридичної особи, в якій працював позивач, але проти задоволення апеляційної скарги позивача у цій справі заперечують у повному обсязі, оскільки законодавство, яке було чинним на момент виникнення у ОСОБА_2 права на відшкодування шкоди, що настає з дня встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, не передбачало відшкодування моральної шкоди, позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві раніше, докази протилежного відсутні,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито ще до 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду від 23.06.2017 року т.с. 1 а.с. 82).

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

- скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …(п.2),

- скасувати судове рішення повністю … і у відповідній частині закрити провадження у справі…(п. 4).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу вимог ст. 377 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю … з закриттям провадження у справі … у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 … цього Кодексу.

За змістом ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 3, 10 - 11, 14 - 15, 57-60, 63-65, 79, 88, 208, 210, 212-215, 218, 292, 294, 296 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з указаним позовом.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (04 квітня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Суд у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушено судом першої інстанції норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Так, встановлено, що ухвалою від 29 грудня 2016 року (т.с. 1 а.с. 23) суд першої інстанції відкрив провадження у цій справі у тому числі до відповідача №1, а саме: Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», який не є юридичною особою, належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

А тому, цей підрозділ не міг бути в силу вимог ст. 30 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, і не може бути відповідачем у цій справі в силу вимог ст. 48 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Оскільки, відповідачем у справі можуть бути лише фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тому, рішення суду першої інстанції у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» слід скасувати із закриттям провадження у цій частині позовних вимог позивача на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди у цій справі також підлягає скасуванню, але із ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди на суму 50000,00 грн. з наступних підстав.

В силу вимог ст. 411 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з підрозділом «Ремонтно-будівельне підприємство» підприємства «Запорізька атомна електрична станція» в період з 01.03.1991 року по 02 травня 1993 року (копія трудової книжки т.с. 1 а.с. 9-10).

01 липня 1992 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, який зафіксований у акті від 03 липня 1992 року № І (копія т.с. 1 а.с. 11-14).

Згідно із довідкою МСЕК від 03.05.1993 року позивачу ОСОБА_2 вперше встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності - трудове каліцтво (копія т.с. 1 а.с. 47 надана вперше позивам у матеріали цієї справи в апеляційному суді та яка може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 у цій справі, а також на виконання вимог ст. 411 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з метою виконання вказівок суду касаційної інстанції у цій справі при новому апеляційному перегляді цієї справи).

У подальшому відповідно до довідки від 08 лютого 2011 року під час повторного огляду МСЕК ОСОБА_2 встановлено III групу інвалідності безстроково (т.с. 1 а.с.8).

До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України).

Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України).

Таким чином, до виниклих правовідносин строки звернення до суду не застосовуються.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1-1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІУ), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-ІУ), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, що настає з дня встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Станом на 03 травня 1993 року, тобто на день встановлення МСЕК позивачу ОСОБА_2 вперше стійкої втрати професійної працездатності (т.с. 1 а.с. 47) у ст. 6 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка була чинною на цей час, серед способів захисту цивільних прав передбачалась і компенсація моральної шкоди.

За ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Моральна шкода за зазначеною нормою відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Крім того, можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом заподіяної працівникові моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП України.

Також станом на 03 травня 1993 року діяли «Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690 (втратили силу 1 липня 1993 року в зв'язку з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків»).

Згідно із п. 2 «Правил возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей» 1984 року, відшкодування шкоди складається з виплати потерпілому грошових сум в розмірі заробітку (або відповідної його частини), якого він позбавлений внаслідок втрати працездатності або зниження її, з відрахуванням пенсії по інвалідності в зв'язку з трудовим каліцтвом, а також в компенсації додаткових витрат, викликаних ушкодженням здоров'я.

Відшкодування моральної шкоди «Правила возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 3 липня 1984 р. № 690, не передбачали.

Відтак, позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві раніше.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, апеляційному суду не надані.

Хоча апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Однак, завдані позивачеві страждання внаслідок трудового каліцтва у 1993 році є такими, що тривають.

Реорганізація, яка відбулась на підприємстві, де працював позивач, не потягла за собою ліквідацію підприємства без правонаступництва, а воно стало структурним підрозділом відповідача з переходом прав та обов'язків юридичної особи, в якій працював позивач, отже безпідставними є доводи відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», що на нього не може бути покладено обов'язку щодо відшкодування шкоди позивачу.

Оскільки, встановлено, що позивач працював на «Ремонтно-будівельному підприємстві», яке було підрозділом підприємства «Запорізька атомна еклектична станція».

15.ХІ.1990 року був виданий наказ по Запорізькій АЕС № 1356 «Об организации государственного ремонтно-строительного предприятия Запорожской АЭС» (т.с. 1 а.с.38).

Згідно з вказаним наказом, було засноване Державне ремонтно-будівельне підприємство Запорізької АЕС з власним статутом, розрахунковим рахунком в банківській установі, майном та коштами.

26 березня 1991 року Запорізькою АЕС був виданий наказ № 53ЛС, згідно з яким позивач був звільнений в зв'язку з переведенням в Ремонтно-будівельне підприємство персонал ремонтно-будівельного управління ЗАЕС (т.с.1 а.с.39).

В подальшому, вже маючи статус Виробничого об'єднання, Запорізька АЕС видає накази № 6 від 09.02.1993 року та № 13 від 31.03.1993 року «Про припинення засновництва» (т.с. 1 а.с.40 - 41).

Згідно з п.3 наказу № 13 було створене з 01.04.1993 року на базі Ремонтно-будівельного підприємства в складі Об'єднання структурне госпрозрахункове підприємство - без права юридичної особи, з виконанням функцій аналогічних тим, які воно виконує в даний час, зі своїм розрахунковим рахунком та збереженням назви - Ремонтно-будівельне підприємство ВО «Запорізька АЕС» (т.с. 1 а.с. 41).

Відповідачем сплачувалися позивачеві грошові суми на відшкодування матеріальної шкоди, завданої каліцтвом (т.с. 1 а.с. 109-209).

Тому, висновок суду першої інстанції про те, що, в період з 15 грудня 1990 року по 1 квітня 1993 року Ремонтно-будівельне підприємство було самостійною юридичною особою, а тому правонаступник не повинен відшкодовувати шкоду, не ґрунтується на законі.

Відтак відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд виходить із того, що відповідач ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ухиляється від відшкодування позивачеві ОСОБА_2 моральної шкоди, заподіяної каліцтвом, на яку останній має право відповідно до вимог закону.

При вирішенні питання про розмір відшкодування, апеляційний суд виходить з досліджених фактичних обставин і роз'яснень, які містяться у п. п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), за якими відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи тривалість страждань позивача ОСОБА_2 з 03 травня 1993 року, коли йому вперше було встановлено МСЕК стійку втрату працездатності та ІІ групу інвалідності, глибину фізичних і моральних страждань позивача, пов'язаних з отриманим ним трудовим каліцтвом (органів руху), яке потребувало тривалого лікування (стаціонарного, амбулаторного та санаторного т.с. 1 а.с. 15-20), підтвердження у подальшому повторно 21.06.1994 року ІІ групи інвалідності строком до 04.04.95 року (т.с. 2 а.с. 48), 24.05.1995 року ІІІ групи інвалідності до 02.02.1997 року (т.с. 2 а.с. 49), 18.02.1997 року ІІІ групи інвалідності до 10.02.1998 року (т.с. 2 а.с. 50), 23.02.1998 року ІІІ групи інвалідності до 10.02.2000 року (т.с. 2 а.с. 51), 14.02.2000 року ІІІ групи інвалідності до 10.02.2002 року (т.с. 2 а.с. 52), 18.02.2002 року ІІІ групи інвалідності до 10.02.2004 року (т.с. 2 а.с. 53), 02.03.2004 року ІІІ групи інвалідності безстроково (т.с. 2 а.с. 54), 08.01.2008 року ІІ групи інвалідності до 01.02.2010 року (т.с. 2 а.с. 55), 02.02.2010 року ІІІ групи до 01.03.2011 року (т.с. 2 а.с. 56), 08.02.2011 ІІІ групи безстроково (т.с. 2 а.с. 57), обмеження позивача щодо тяжкої роботи та тривалої ходьби на протязі всього часу інвалідності з 1993 року по теперішній час, та приймаючи до уваги усі інші конкретні обставини цієї справи, що впливають на правильність визначення розміру моральної шкоди, у тому числі докази та мотиви, наведені позивачем у цій справі в обґрунтування саме розміру завданої йому моральної шкоди, відсутність з боку відповідача належних, допустимих доказів у спростування останнього, апеляційний суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір моральної шкоди позивача у цій справі на суму 50000,00 грн., в стягненні решти розміру моральної шкоди позивача у цій справі слід відмовити за його необґрунтованістю та недоведеністю.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо негайного виконання судового рішення.

Оскільки, за змістом ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, в даному випадку відшкодовується одноразово без здійснення щомісячних платежів, а тому положення ст. 430 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, за якими до негайного виконання може бути допущене рішення щодо виплати місячного платежу, не застосовуються.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у цій справі слід скасувати, провадження у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» у цій справі слід закрити, ухвалити нове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди, позов ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнути з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі часткового задоволення при вищевикладених обставинах позову позивача у цій справі, з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» у дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1344,00 грн. (розрахунок: 640,00 грн. судовий збір при подачі позову до суду першої інстанції + 704,00 грн. судовий збір при подачі апеляційної скарги до апеляційного суду), від сплати якого позивач був звільнений у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 10 ч. 4, 88, 209, 212 - 215 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 255, 368, 371 - 372, 374, 376, 377, 381-384, 411 ч. 5, 430, п.п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2017 року у цій справі скасувати.

Провадження у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» закрити.

Ухвалити нове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» () у дохід держави судовий збір у розмірі 1344,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 31 липня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.