Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 128/3534/15-ц

провадження № 61-2762 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О. (суддя-доповідач),

ОлійникА. С.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року у складі головуючого-судді Ганкіної І. А., та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Чорного В. І., Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування будинком.

Позов мотивовано тим, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2015 року за нею визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ј частку будинку зі спорудами та будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Співвласником іншої частини (3/4) вказаного нерухомого майна є ОСОБА_5, яка є спадкоємцем ОСОБА_7

Позивач зазначає, що вона зверталась до відповідача з пропозицією встановити порядок користування житловим будинком, однак відповідач на жоден із варіантів не погоджується. В свою чергу у серпні 2015 року позивач отримала від відповідача лист з пропозицією отримати від неї грошову компенсацію вартості ј частки будинку зі спорудами та будівлями.

Ураховуючи викладене, а також те, що згоди щодо порядку користування спірним житловим будинком між ними не досягнуто, ОСОБА_4 просила встановити порядок користування вказаним будинком, виділивши їй жилу кімнату 1-2, площею 7,9 кв. м у житловому будинку «А», а ОСОБА_5 виділити жилу кімнату 1-3, площею 8,4 кв. м та жилу кімнату 1-4, площею 14,3 кв. м у житловому будинку «А». Сарай «Б», сарай «а», вбиральню «У», огорожу № 1 залишити у спільному користуванні.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки приміщення, які просить позивач виділити сторонам у користування не відповідають правовстановлюючим документам, а також позивач просила виділити їй більшу частку ніж та, що належить їй у праві спільної часткової власності.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення частини третьої статті 358 ЦК України та не виділили сторонам ту частину спільного майна в натурі, яке відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості здійснити такий виділ, суд повинен був стягнути матеріальну компенсацію за користування позивачем частиною власності відповідача, що не позбавляє відповідача права власності на цю частину. Крім того, суди не врахували, що у позивача немає жодного нерухомого майна, крім ј частки спірного будинку зі спорудами і будівлями, а дії відповідача направлені на припинення її права власності на зазначене нерухоме майно.

11 березня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування будинком призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 належав батькам сторін по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які померли ІНФОРМАЦІЯ_1 року та 1 травня 2014 року відповідно.

Відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2015 року житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 - ј частина та ОСОБА_5 - ѕ частини.

Згідно із технічним паспортом, домоволодіння по АДРЕСА_2 складається з житлового будинку «А», сараю «Б», сараю «а», убиральні «У», огорожі № 1.

Житловий будинок «А» складається з: сіней 1-1 площею 4,1 кв. м, жилої кімнати 1 - 2 площею 7,9 кв. м, кухні 1-3 площею 8,4 кв. м, жилої кімнати 1-4 площею 14,3 кв. м.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 просила відповідно до вимог статей 356, 358 ЦК України встановити порядок користування вищевказаним будинком, виділивши їй: жилу кімнату 1-2 площею 7,9 кв. м; ОСОБА_5: жилу кімнату 1-3 площею 8,4 кв. м, жилу кімнату 1-4 площею 14,3 кв. м; залишити у спільному користуванні: сіни 1-1 площею 8,4 кв. м, сарай «Б», сарай «а», убиральню «У», огорожа № 1.

Судами попередніх інстанцій установлено, що в спірному житловому будинку є лише дві жилі кімнати (7,9 кв. м та 14,3 кв. м), одну з яких, площею 7, 9 кв. м позивач просить виділити їй у користування.

Отже суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір, дійшли правильного висновку про те, що оскільки жила площа спірного житлового будинку «А» становить 22,2 кв. м, у зв'язку з чим частка позивача складає 5,5 кв. м, тому надання позивачу в користування жилої кімнати площею 7,9 кв. м буде значно перевищувати її частку в праві спільної часткової власності. Крім того, за відсутності судово-технічної експертизи, суд позбавлений можливості здійснити виділ часток цього будинку в користування сторонам.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення частини третьої статті 358 ЦК України щодо стягнення матеріальної компенсації за користування позивачем частиною власності відповідача, є безпідставними, оскільки позивач з такими вимогами до суду не зверталась, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Інші доводи заявника у касаційній скарзі не спростовують висновків судів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Ці доводи не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик