РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/13053/14-ц

Провадження № 2/638/11/18

25.05.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Шульги К. І.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

з участю відповідача ОСОБА_3

з участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ. На підставі нотаріально засвідченої довіреності від 26 березня 2012 року він уповноважив ОСОБА_3, батька своєї колишньої дружини, розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу за ціною та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах за власним розсудом, страхування, з правом керування під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому автомобілем. 11 липня 2013 року позивач скасував вказану довіреність та звернувся до ОСОБА_3 із вимогою повернути йому наведений вище автомобіль. У вересні 2013 року позивач дізнався від ОСОБА_3, що переданий йому на підставі довіреності автомобіль було викрадено. За заявою позивача про вчинення злочину правоохоронними органами порушено кримінальне провадження за фактом викрадення належного йому автомобіля, однак до теперішнього часу місцезнаходження викраденого автомобіля та особи, які його викрали правоохоронними органами не встановлені. Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_3 не повернув в натурі належний йому автомобіль, він зобов'язаний відшкодувати його вартість. Враховуючи наведене та уточнення позовної заяви, просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вартість неповернутого автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 170494 грн, інфляційні втрати у розмірі 132371,29 грн та 10944,31 грн 3 % річних. Крім того, неправомірними діями ОСОБА_3 позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях через неможливість користування своїм майном, постійним психологічним тиском з боку відповідача та переживаннях щодо подій, яку оцінив у 10000 грн та просить стягнути з відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2015 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 170494 грн. вартість автомобіля TOYOTA RAV 4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ, який знаходиться в незаконному володінні ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 132371, 29 грн інфляційних втрат, 10944, 31 грн 3% річних, 3 000 грн у рахунок компенсації моральної шкоди та 3481,70 грн. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено: рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 132371, 29 грн, 3% річних у сумі 10944,31 грн та 3 000 грн моральної шкоди скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено, зменшено розмір судових витрат з 3481, 70 грн до 1704, 94 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року в частині стягнення вартості неповернутого в натурі майна скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, а також представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ХАР №016807, виданого та зареєстровано МРЕВ-1 м. Харків 28 жовтня 2003 року, позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (Т. 1, а. с. 6).

26 березня 2012 року позивач ОСОБА_2 видав відповідачу ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за р. №604, якою уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу, за ціну та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах, за власним розсудом, страхування, з правом керування, під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ХАР №016807, виданого та зареєстровано МРЕВ-1 м. Харкова 28 жовтня 2003 року, транспортним засобом - автомобілем TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вказана довіреність видана строком на три роки та дійсна до 26 березня 2015 року (Т. 1, а. с. 7-8).

11 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 із заявою про скасування (відкликання) довіреності, виданої на імя ОСОБА_3 26 березня 2012 року (а. с. 9-11).

24 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Дергачівського районного відділення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області із заявою про вчинення злочину та 25 вересня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про початок досудового розслідування із попередньою кваліфікацією за частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України за фактом заволодіння невстановленою особою автомобіля TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, державний номерний знак 22442ХВ, який належить ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 79-81).

Як вбачається із листа слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 від 29.11.2017 року за вих. №60/302, поданого на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.10.2017 року, у провадженні СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження №0001888 від 25.09.2013 року за частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України, вказане провадження на теперішній час перебуває на стадії досудового розслідування (Т. 2, а. с. 73).

Тобто, досудове розслідування станом на теперішній час не завершене, винних осіб до кримінальної відповідальності не притягнуто.

Також в матеріалах справи міститься довідка, згідно якої середньо-ринкова вартість колісного транспортного засобу - TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, з коригуванням вартості за величиною пробігу, який складає 76000-90000 км, станом на 16 червня 2015 року складала 170494 грн. (Т. 1, а. с. 171).

Звертаючись до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 з приводу покладення обовязку по сплаті на його користь компенсації вартості неповернутого в натурі автомобіля, позивач ОСОБА_2, як на правову підставу позову (обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права і мають бути доведені суду) посилається на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з частинами 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобовязання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондиція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 Цивільного кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-122цс14 від 24 вересня 2014 року, згідно змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року №6-100цс15.

У судовому засіданні достеменно встановлено, що власником автомобіля є позивач ОСОБА_2, який на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26 березня 2012 року уповноважив відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися, з правом вчинення правочинів, продажу, за ціну та на умовах за власним розсудом, обміну на умовах, за власним розсудом, страхування, з правом керування, під час дії визначених довіреністю повноважень, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ХАР №016807, виданого та зареєстровано МРЕВ-1 м. Харкова 28 жовтня 2003 року, транспортним засобом - автомобілем TOYOTA RAV4, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вказана довіреність видана строком на три роки та дійсна до 26 березня 2015 року.

11 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 із заявою про скасування (відкликання) довіреності, виданої на імя ОСОБА_3 26 березня 2012 року, при цьому згідно вказаної заяви ОСОБА_2, згідно ст. ст. 248, 249 Цивільного кодексу України взяв на себе зобовязання повідомити представника за довіреністю - ОСОБА_3 про скасування цієї довіреності.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач всупереч свого процесуального обовязку не надав належних і достовірних доказів про виконання взятого на себе зобовязання повідомити представника за довіреністю - ОСОБА_3 про скасування довіреності, а також в судовому засіданні не доведено причетність відповідача ОСОБА_3 до вибуття майна з володіння власника ОСОБА_2, адже досудове розслідування кримінального провадження №0001888 від 25.09.2013 року ще не завершене, то у суду не має підстав для стягнення вартості неповернутого в натурі автомобіля з відповідача на користь позивача, тому суд і ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, що не позбавляє позивача повторно звернутися до суду за захистом своїх прав, виправивши недоліки стосовно недоведеності позову. Доводи відповідача ОСОБА_3 про його необізнаність щодо скасування довіреності матеріалами справи також не спростовуються, проте лише цей один факт не може бути підставою для задоволення позову.

Водночас суд наголошує, що субєктивні доводи позивача про те, що ОСОБА_3 був повідомлений про скасування довіреності раніше ніж він про це наголошує (жовтень 2013 року від слідчого Дергачівського РВ), про наявність умислу на спричинення позивачу шкоди, про неправдиві свідчення та приховування автомобіля жодним чином не підтверджені, а тому суд вважає їх сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту компенсацію вартості неповернутого в натурі автомобіля, позивач відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов'язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем ОСОБА_2 так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 1212 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, яке знаходиться в незаконному володінні, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04.06.2018 року.

Головуючий: