Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2018 Справа №607/15692/17

05 червня 2018 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

з участю позивача ОСОБА_1,

адвоката ОСОБА_2,

відповідача -ОСОБА_3,

адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог - приватне підприємство «Вікторія -М» про усунення перешкод у користуванні квартирою,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні ? частиною квартири за АДРЕСА_2, а саме: житловою кімнатою пл.10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою, балконом, лоджією та надати ключі від квартири.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що квартира по АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності йому, колишній дружині ОСОБА_3 та синам ОСОБА_5, ОСОБА_6 Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування квартирою та виділеному йому кімнату пл. 10,2 к в.м., ОСОБА_3 та двом синам кімнати пл.16,2 кв.м. та 11,2 кв.м., залишено у спільному користуванні кухню, коридор, ванну, туалет, кладові, балкон та лоджію. Відповідачі, без його згоди як співвласника квартири, замінили замки на вхідних дверях та дверях виділеної кімнати, у зв'язку з чим він позбавлений доступу до житла. Він є інвалідок першої групи та разом зі дружиною проживає у гуртожитку. На його неодноразові звернення та прохання, відповідачі відмовляються надати ключі від квартири та кімнати.

Посилаючись на наведене та те, що відповідачі чинять йому перешкоди у реалізації конституційних прав, просив задовольнити позов.

Відповідачі подали відзив на позов. Вказали, що співвласниками спірної квартири у рівних частках є позивач, відповідачі та ОСОБА_6 Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування квартирою та виділеному позивачу кімнату пл. 10,2 к в.м., ОСОБА_3 та двом синам кімнати пл.16,2 кв.м. та 11,2 кв.м., залишено у спільному користуванні кухню, коридор, ванну, туалет, кладові, балкон та лоджію. У 2003 році на підставі даного рішення суду позивач вселився у дану квартиру, де проживав до травня 2010 року. У травні 2010 року ОСОБА_1 забрав з квартири всі свої речі та добровільно покинув її. 21.10.2010 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_7, з якою спільно проживає у гуртожитку. Вважають, що ОСОБА_1 сам добровільно відмовився від встановленого судом порядку користування квартирою. Крім того, від часу ухвалення судом рішення пройшло більше 15 років, сини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 досягли повноліття. 06.10.2016 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб із ОСОБА_9 ОСОБА_6 зареєстрував шлюбі із ОСОБА_10, у яких ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився син ОСОБА_11. На даний час ОСОБА_3 не може проживати разом із повнолітніми синами у виділених їм кімнатах. Відповідачі є інвалідами 1 групи. Вселення ОСОБА_1 у кімнату пл.10,2 кв.м. не відповідає належній йому ? частці квартири та буде порушувати права інших співвласників квартири. Крім того, позивач є конфліктною особою, за час спільного проживання у період 2003-2010 рік постійно порушував правила співжиття, провокував конфлікти, ввів себе агресивно. Посилаючись на наведене, просять відмовити у задоволенні позову.

У судовому засідання позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 позов підтримали, зіславшись на доводи викладені у ньому.

Відповідач ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4 заперечили щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві.

ОСОБА_3 суду пояснила, що у квартирі проживає вона, її чоловік та син ОСОБА_12. У кімнаті пл.10,2 кв.м. ніхто не проживає, там знаходяться речі сина ОСОБА_6 Заперечує щодо надання позивачу доступу до квартири, оскільки там знаходяться їх особисті речі, проведено ремонт, замінено вікна, двері, відповідач участі у утриманні майна не приймав.

Відповідач ОСОБА_5 був присутній у попередніх судових засіданнях вказав, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Пояснив, що батько ОСОБА_1 не вміє користуватись спільною власність, постійно нищить її та участі у її утриманні не приймає.

Судом встановлено, що квартира за АДРЕСА_2 належить на прав спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 вересня 1996 року, виданого Міським бюро технічної інвентаризації.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування даною квартою та виділено у користування позивача кімнату пл. 10,2 кв.м., відповідачам та ОСОБА_6 дві інші кімнати пл.16,2 кв.м. та 11,2 кв.м., залишено у спільному користуванні кухню, коридор, ванну, туалет, кладові, балкон та лоджію. кімнати, інші приміщення залишено у спільному користуванні.

Дане рішення суду набрало законної сили.

У даній квартирі зареєстровані позивач, відповідачі та ОСОБА_6

На підставі даного рішення суду ПП «Вікторія-М» на спірну квартиру відкрило два особові рахунки на ОСОБА_1 та ОСОБА_3

З довідки ПП «Вікторія -М» за № 19 від 15.12.2017 року встановлено, що на ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_4 на кімнату пл.10,2 кв.м та присвоєно номер -АДРЕСА_4

З довідки ПП «Вікторія-М» за №18 від 15.12.2017 року встановлено, що на ОСОБА_3 відкрито особовий рахунок за НОМЕР_5 на кімнати пл. 16,2 та 11,2 кв.м., присвоєно номер - АДРЕСА_2. Розмір плати за житло становить 192,62 грн.

З акту ПП «Вікторія-М» від 22.12.2017 року складеного у складі комісії ПП «Вікторія-М» встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований АДРЕСА_2, але не проживає.

З довідки ПМП «ВАЛ» за № 2268 від 04.056.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_5 без реєстрації.

В судовому засіданні відповідачі визнали той факт, що позивач не проживає у спірній квартирі та вони відмовляються надати ключі від квартири.

З листа Управління Національної поліції в Тернопільській області від 18.01.2018 року за №678 встановлено, що ОСОБА_1 05 січня 2018 року звертався в Тернопільський відділ поліції ГУ Національної поліції із заявою про те, що син не впускає його у спірну квартиру. В ході проведення перевірки встановлено, що дверей квартири ніхто не відкривав.

З листа Управління Національної поліції в Тернопільській області від 23.02.2018 року за №1791 встановлено, що ОСОБА_1 05 січня 2018 року звертався в Тернопільський відділ поліції ГУ Національної поліції із заявою про те, що син не впускає його у спірну квартиру. В ході проведення перевірки працівниками поліції встановлено, що ОСОБА_1 не впускають у квартиру, оскільки останній за вказаною адресою не проживав більше восьми років, не сплачує будь-яких платежів за утримання житла, мати перебуває за кордоном та вони не вправі вирішувати дане питання без неї.

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_6, який э сином позивача та співвласником спірної квартири пояснив, що з 2010 року батько не проживає у даній квартирі, оскільки створив нову сім'ю. Вхідні двері квартири та замки вони заміни, у зв'язку із зносом. На даний час він із дружиною та дитиною проживають в орендовані квартирі по АДРЕСА_7. У кімнаті пл. 10,2 кв.м., яка виділена у користування батька, на даний час ніхто не проживає, там знаходяться речі батька та ОСОБА_6

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 виданого Збаразьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 06 жовтня 2016 року встановлено, 06 жовтня 2016 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюбі з ОСОБА_9, після реєстрації шлюбу їй присвоїно прізвище «ОСОБА_8».

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, у тому числі відзиви на позовну заяву, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Положення ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, передбачають захист права власності. Невід'ємною частиною положень цієї статті є практика Європейського Суду з прав людини, яка виробила критерії правомірності позбавлення власника його майна в інтересах суспільства ( в т.ч. і рішення у справі Зубко та інші проти України).

Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

В силу вимог ч. 1 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Положеннями ст. 369 ЦК встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з вимогами ст.155 ЖК України, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством.

В силу вимог ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання йому майнової та моральної шкоди.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Судом встановлено, що позивач, відповідачі та ОСОБА_6 є співвласниками в рівних частках квартири за АДРЕСА_2

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року встановлено порядок користування даною квартою та виділено у користування позивача кімнату пл. 10,2 кв.м., відповідачам та ОСОБА_6 дві інші кімнати, інші приміщення залишено у спільному користуванні.

Сторонами спору визнається, що позивач на даний час не проживає у спірній квартирі та відповідачі заперечують щодо надання останньому ключів від квартири. Вказують, що у квартирі за їхні кошти проведено ремонт, у тому числі і у кімнаті позивача, де на даний час перебувають речі сина ОСОБА_6 Позивач будь-яких коштів на ремонт та утримання житла у період з 2010 року по даний час не надавав, а тому вони заперечують щодо надання останньому доступу до квартири.

В судовому засіданні відповідачі визнали та не заперечили, що вони замінили замки на вхідних дверях квартири та відмовляються надати їх позивачу.

Даний факт підтвердив також допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6

Таким чином, судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні належною йому часткою квартири, а саме виділеною у користування кімнатою пл. 10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою та лоджією, що остання полягає у заміні вхідних дверей та не наданні ключів від квартри. Відтак, порушене конституційне право позивача підлягає захисту в обраний спосіб.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що діями відповідача порушена право власності позивача, яке підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідачів не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні ? часткою квартири, а саме: житловою кімнатою пл.10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою, балконом, лоджією та надати ключі від квартири за АДРЕСА_2

Суд критично оцінює доводи відповідачів про те, що вселення позивача у кімнату пл. 10,2 кв.м. не відповідає належній йому ? частці квартири та буде порушувати права інших співвласників, оскільки саме такий порядок користування квартирою встановлений рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2003 року, яке набрало законної сили, а тому є обов'язком до виконання сторонами.

Крім того, при встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної власності на це майно.

Безпідставними є твердження відповідачів про те, що позивач неодноразово за час спільного проживання порушував правила співжиття, нищив меблі, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами. Крім того, відповідачі не зверталися до суду із позовом про припинення права позивача на частку у майні внаслідок порушення правил співжиття.

Суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що у квартирі зроблено ремонт, у проведенні якого позивач не приймав будь-якої участі, відтак не вправі користуватися спірним нерухомим майно як безпідставні та необґрунтовані, і які не мають будь-якого значення щодо права позивача як співвласника спірної квартири, безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому власністю.

Суд не приймає до уваги покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_13, яка пояснила, що позивач тривалий час не проживає у квартирі, оскільки вони носять загальний характер та не мають правового значення для вирішення даної справи по суті.

Відповідача не спростовано будь-якими належними та допустимими доказами доводи позивача викладені у позові.

Більше того, відповідачі вважають свої дії правомірними, посилаючись на те, що вони за власні кошти здійснили ремонт квартири, сплачують комунальні послуги, а відповідач не відшкодував їм понесених витрат на ремонт житла.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач та відповідачі є інвалідами першої групи та звільненні від сплати судового збору, а тому його слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 320, 355, 356, 358, 391 ЦК, ст.ст. 10, 11, 13, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_6, місце фактичного проживання - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2), ОСОБА_5 (АДРЕСА_6 ідентифікаційний номер- НОМЕР_3), третя особа, без самостійних вимог - приватне підприємство «Вікторія-М» (вул.Київська,7а м.Тернопіль, код 30165210) про усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні ? часткою квартири, а саме: житловою кімнатою пл.10,2 кв.м., кухнею, коридором, ванною, туалетом, кладовою, балконом, лоджією та надати ключі від квартири за АДРЕСА_2

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 12 червня 2018 року.

Головуючий суддяІ. М. Черніцька