ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/439/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Цимбал І.К.

при секретарі - Леонтьєв В.В.

представника заявника адвоката -ОСОБА_2

заінтересованої особи -ОСОБА_3

представника заінтересованої особи адвоката - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_5, заінтересована особа: ОСОБА_3, про видачу обмежувального припису -

ВСТАНОВИВ:

19.07.2018 заявник звернулась до суду з заявою, про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що заінтересована особа є колишнім чоловіком останньої. Після розірвання шлюбу заявник та ОСОБА_3 продовжили проживати разом. Під час спільного проживання ОСОБА_3 вчиняв по відношенню до заявника та дітей фізичне та психологічне насильство, внаслідок чого заявник разом з дітьми вимушена була змінити своє місце проживання, про що представник заявника надала відповідний доказ, який 25.07.2018 долучений до справи за клопотанням останньої. Обставини вчинення насильства ОСОБА_3 по відношенню до заявника та дітей підтверджуються неодноразовими зверненнями заявника до правоохоронних органів, за результатами яких проводилось досудове розслідування кримінальних проваджень, які були закриті, у зв'язку з неякісним проведенням досудового розслідування та не встановлення очевидців подій. Наразі між заявником та ОСОБА_3 тривають судові спори, зокрема поділ майна, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей. ОСОБА_3 постійно вчиняє дії направлені на те, що б заявник відмовилась від позовних вимог, зокрема про стягнення аліментів, вдаючись до шантажу через дітей, не надаючи дозволу на відпочинок останніх за кордоном. Крім того, ОСОБА_3 добровільно не бажає вирішити квартирне питання. Заявник побоюється, що ОСОБА_3 може продовжувати вчинення фізичного та психологічного насильства до неї та дітей, а тому просить заяву задовольнити.

25.07.2018 представник заявника до початку розгляду справи по суті, просила залишити вимоги заяви, стосовно дітей без розгляду, посилаючись на доцільність розгляду таких вимог за участю служби у справах дітей. Разом з тим, з метою недопущення процесуальних строків, які є скороченими для розгляду відповідних заяв, вважала за необхідне залишити без розгляду вимоги в частині, що стосуються неповнолітніх дітей, які ухвалою суду були залишені без розгляду.

24.07.2018 ОСОБА_3 та представник останнього надали письмові заперечення проти задоволення заяви, а також докази на обґрунтування того, що саме з боку заявника вчиняються дії насильницького характеру по відношенню до ОСОБА_3, які за клопотанням представника були долучені до матеріалів справи, у зв'язку з чим у судове засідання було відкладено на 25.07.2018, з метою їх вивчення представником заявника та забезпечення права останньої на справедливий суд.

В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримала з підстав зазначених в останній та пояснила, що агресивні дії ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_5 мають місце у зв'язку з судовими спорами, у зв'язку з чим ОСОБА_3 у такий спосіб намагається вплинути на ОСОБА_5, щоб остання відмовилась від позовних вимог стосовно ОСОБА_3

В судовому засіданні ОСОБА_3 та представник останнього заперечували проти задоволення заяви та пояснили, що будь які дії ОСОБА_3 спрямовані на застосування фізичного та психологічного насильства по відношенню до заявника та дітей не вчиняв. Заява ОСОБА_5 створена штучно і не переслідує мети уберегтись від насильства у будь якому його прояві. Вказана заява пов'язана із тим, що між заявником та ОСОБА_3 тривають судові спори, про поділ майна, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, а дана заява ОСОБА_5 пов'язана із створенням доказу спрямованого на представлення ОСОБА_3 у негативному світлі під час розгляду справи про визначення місця проживання дітей. Крім того, заява спрямована на те, щоб внестиОСОБА_3 до реєстру кривдників, що надасть можливість заявнику безперешкодно вивозити спільну дитину за кордон. Разом з тим ОСОБА_3 ніколи не перешкоджав у виїзду дітей для відпочинку, на вимогу заявника надавав відповідний дозвіл. Наразі у заявника є бажання вивести спільну молодшу доньку до Іспанії, де наразі проживає колишній чоловік заявника, проте з цього приводу у ОСОБА_3 дійсно є заперечення, оскільки останній побоюється, що заявник може не повернутися до України. ОСОБА_3 стверджує, що з ОСОБА_5 не підтримує жодного безпосереднього контакту, спілкування має місце виключно щодо спільної доньки шляхом відправлення смс повідомлень на мобільний телефон, які за часту ігноруються заявником.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Заявник ОСОБА_5 та заінтересована особа ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.2013, який був розірваний на підставі рішення суду 24.06.2014 /а.с. 23,24/.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 мають спільну доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 23/.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 володіють на праві власності ? частиною квартири АДРЕСА_1 /а.с. 13,14/.

У вказаній квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали разом з дітьми ОСОБА_6 та донькою заявника від першого шлюбу ОСОБА_7, що визнані учасниками справи і ці обставини не викликають обґрунтованого сумніву у судді щодо їх достовірності і зазначені учасниками справи у заявах по суті справи, тому дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

02.07.2018 ОСОБА_5 уклала договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 103/, куди 04.07.2018 переїхала разом із дітьми, що підтверджується заявами ОСОБА_3 до служби у справах дітей та районного управління поліції про зміну їх місця проживання /а.с. 58, 59/.

Як зазначає заявник, підставою для переїзду стало те, що 04.07.2018 ударив спільну дитину ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по голові у присутності її сестри. Разом з тим, заявник не надала доказів на підтвердження такої обставини, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, зокрема виклик з цього приводу поліції, як зазначено у заяві ОСОБА_5 Більше того, в цій частині суд критично оцінює дані твердження заявника. Як вбачається з заяви направленої ОСОБА_5 до служби у справах дітей /а.с. 15, 16/, підставою для переїзду останньої разом з дітьми до іншого місця проживання слугувало те, що ОСОБА_3 04.07.2018 ударив їх спільну з заявником дитину. Разом з тим, договір оренди ОСОБА_5 був укладений за два дні до переїзду, що свідчило про прийняте на передодні рішення заявника змінити місце проживання, незалежно від подій про які зазначає остання. Крім того, як зазначено вище, представник заявника просила не розглядати вимоги стосовно дітей.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення обмежувального припису ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_5, остання надала висновок про результати розгляду звернення від 03.04.2016, дата затвердження якого начальником Дарницького УПГУНП в м. Києві передує на один місяць до його виготовлення, а саме 03.2016 /а.с. 6, 7/, що ставить під сумнів його достовірність згідно ст. 79 ЦПК України. Крім того, з даного висновку вбачається, що з ОСОБА_3 було додатково проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення правопорушень у сфері побуту. Суд вважає, що даний висновок не може свідчити про вчинення ОСОБА_3 насильства в сім'ї, оскільки з даного висновку не вбачається, які першочергові заходи були вчинені щодо ОСОБА_3, якщо профілактична бесіда мала місце як додаткова. Види правопорушень поділяються за класифікаційними групами правопорушень за різними підставами розмежовуються між собою за ступенем суспільної шкідливості (небезпечності), за об'єктами посягань, за суб'єктами, за розповсюдженням, за ознаками об'єктивної і суб'єктивної сторони, а також за процедурами їх розгляду. Отже, вразі якщо ОСОБА_3 вчинив правопорушення у сфері суспільного життя (в сфері побуту) і це було встановлено правоохоронними органами, як наслідок повинен був би складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ст. 173 - 2 КУпАП (насильство в сім'ї), який в подальшому був би спрямований до суду. Також у даному випадку не може йти мова про вчинення ОСОБА_3 дій, які мають ознаки кримінально караних, оскільки заява ОСОБА_5 до ЄРДР не вносилась, проводилась перевірка за її зверненням, а відповідно до ст. 214 КПК України, досудове розслідування не може проводитися до внесення заяви про вчинення кримінального правопорушення у Єдиний реєстр досудових розслідувань. Таким чином, суд відхиляє даний доказ, оскільки вважає, що останній не підтверджує вчинення ОСОБА_3 насильства по відношенню до ОСОБА_5

19.09.2016 за заявою ОСОБА_5 (ОСОБА_7) до ЄРДР було внесено заяву про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 18.09.2016 приблизно о 21.10 год. ОСОБА_3 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_5 (ОСОБА_7) /а.с. 9/.

30.10.2016 кримінальне провадження № 0010607 від 19.09.2016 року закрито за відсутністю в діяннях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення ч. 1 ст. 284 КПК України, постановою слідчого/а.с.26/.

11.05.2017 за заявою ОСОБА_5 до ЄРДР було внесено заяву про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 11.05.2017 приблизно о 08.00 год. ОСОБА_3 умисно спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_5 /а.с. 8/.

27.07.2017 кримінальне провадження № 041 від 11.05.2017 закрито за відсутністю в діяннях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, постановою слідчого /а.с.12/.

09.01.2018 за заявою ОСОБА_5 до ЄРДР було внесено заяву про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, провадження № 0000199.

Відповідно до супроводжувального листа вбачається, що по кримінальному провадженню була призначена судово - медична експертиза /а.с. 10/.

31.01.2018 кримінальне провадження № 041 від 11.05.2017 закрито за відсутністю в діяннях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, постановою слідчого /а.с.11/.

25.05.2018 ОСОБА_5 звернулась до Дарницького УПГУ НП в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3, згідно протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та протоколу допиту як потерпілої ОСОБА_5 від 31.05.2018, ОСОБА_3 25.05.2018 о 09.20 хв. спричинив тілесні ушкодження та вчиняє насильницькі дії в сім'ї /а.с. 17 - 19/.

31.05.2018 за заявою ОСОБА_5 від 31.05.2018 (25.05.2018) до ЄРДР було внесено заяву про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України № 0004915. Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 25.05.2018 приблизно о 09.20 год. ОСОБА_3 на грунті раптово виниклих неприязних стосунків наніс тілесні ушкодження ОСОБА_5 /а.с. 27/.

Згідно рапорту від 27.05.2018 начальнику Дарницького УПГУНП в м. Києві, оператором лінії 102 Тітенком 27.05.2018 було прийнято виклик від лікаря ОСОБА_8 ПП «Гармонія здоров'я» про те, що ОСОБА_5 звернулась до лікаря ПП «Гармонія здоров'я», за адресою: м. Київ, вул. Пчілки, 2 і повідомила, що зі слів ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 спричинив останній тілесні ушкодження та констатовано діагноз закрита травма живота (?), ушиб передньої брюшної стінки (?) /а.с. 20/.

Суд вважає, що зазначені докази не можуть свідчити про те, що ОСОБА_3 вчинив насильство по відношенню до ОСОБА_5, оскільки під час досудового розслідування судове - медичне освідування ОСОБА_5 проведено не було, хоча матеріал був направлений до експертної установи, після чого кримінальне провадження було закрито за реабілітуючою обставиною, проте висновок судово - медичного експерта за результатами такого освідування ОСОБА_5 суду не надала.

Крім того, постанови слідчого про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінально - караного діяння ОСОБА_5 не оскаржувала. Разом з тим, стосовно ОСОБА_3 після закриття кримінальних проваджень, не було складено жодного протоколу про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАп (насильство в сім'ї).

З аналогічних підстав, суд вважає неспроможним як доказ, мотивувальну частину ряду постанов про закриття кримінальних проваджень, де вказано про те, що досудовим розслідуванням встановлено, що «колишній чоловік ОСОБА_3 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_5.» /а.с. 11/, а також те, що «допитана малолітній свідок ОСОБА_6 повідомила, що між матір'ю та батьком постійно виникають конфлікти, в ході яких батько може ударити маму» /а.с. 12/. Крім того, враховуючи положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вразі закриття кримінального провадження зареабілітуючими підставами, обвинувальні твердження, які містяться у таких постановах порушують презумпцію невинуватості особи, що є неприпустим. У зв'язку з чим, суд вважає такі постанови в частині їх мотивації неналежним доказом.

Розуміючи вади досудового розслідування та відпрацювання попередження насильства в сім'ї правоохоронними органами, суд вважає, що такі обставини могли б бути підтвердженізаявником показами свідків, зокрема і допитом з цього приводу у відповідному статусі самої заявниці, проте відповідних клопотань до суду не надходило.

Разом з тим, відповідно до висновків спеціалістів у галузі судово - медичних експертиз за

№ 803/ж від 11.05.2017; 964/ж від 28.05.2015; № 2245/ж від 18.11.2015; № 1006/ж від 22.06.2017, проведених за заявами ОСОБА_3 вбачається, що останні проводились, у зв'язку з заявою ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 спричиняла ОСОБА_3 тілесні ушкодження, які були визначені як легкі /а.с. 38-45/.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 1 Законуособа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Законупсихологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи;

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 1 Законуфізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що заявником не доведено того, що ОСОБА_3 є кривдником по відношенню до неї. ОСОБА_5 та представник останньої не надали й доказів того, що ОСОБА_3 під час спільного проживання переслідував та продовжує або почав переслідувати у будь який спосіб ОСОБА_5, після того як останні почали проживати окремо та вчиняти дії, які можуть бути розцінені як насильство (покази свідків, записи телефонних розмов, смс - повідомлень, листи тощо. У зв'язку з чим оцінюючи ризики вчинення таких дій ОСОБА_3 суд не вважаєїхвірогідними, а тому легітимна мета застосування обмежувального припису ОСОБА_3 не вбачається.

Суд вважає, що між сторонами мають місце обопільні неприязні відносини, які пов'язані із розглядом судових спорів, які тривають між сторонами і оцінюючи докази надані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не вбачається можливим встановити, хто саме був та є ініціатором вчинення дій, спрямованих на виникнення конфліктних ситуацій між колишнім подружжям.

Надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні вцілому, так і кожного доказу окремо, суд вважає, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 133, 141, 242, 258, 259, 263-265, 268,272, 273, 350-5, 350-6, 350-8, 354 ЦПК України -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_5, заінтересована особа: ОСОБА_3, про видачу обмежувального припису відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: