Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 360/184/16-ц

провадження № 61-2960 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

ОлійникА. С.,

ПогрібногоС. О.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у складі судді Унятицького Д. Є. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Сержанюка А. С., Суханової Є.М.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що її батько ОСОБА_7 успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_8.1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1. 31 січня 1995 року ОСОБА_7 склав заповіт, згідно з яким він заповів їй все належне йому майно. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_2

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року та рішенням апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 18 квітня 2001 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_4 на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку.

Незважаючи на визнання за відповідачем права власності на 2/3 частини спірного житлового будинку в судовому порядку, заповіт ОСОБА_8 від 1 липня 1985 року та заповіт ОСОБА_7 від 31 січня 1995 року є чинними та не скасовані.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстав для визнання права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_7 немає, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують належність вказаного майна спадкодавцю.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано того, що спірний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9, тому останній мав право розпоряджатися тільки Ѕ частиною вказаного будинку, а не спірним будинком в цілому. Крім того, суд першої інстанції, не отримавши відповіді на запит про витребування документів у КП Київської обласної ради «Бородянське бюро технічної інвентаризації», перейшов до розгляду справи по суті, чим позбавив позивача права передбаченого статтею 31 ЦПК України на подання заяви про зміну підстав позову, оскільки на час звернення в суд з указаним позовом ОСОБА_4 не було відомо про існування свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_10

4 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 січня 2017 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що після смерті ОСОБА_9 житловий будинок по АДРЕСА_1 успадкували: ОСОБА_11 (1/3 частину) та ОСОБА_6 (2/3 частини), що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 червня 1994 року вказані свідоцтва були скасовані та визнано за ОСОБА_7 право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку.

Однак ухвалою апеляційного суду Київської області вд 25 жовтня 1994 року рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 червня 1994 року було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 31 березня 1998 року позов ОСОБА_7 було залишено без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

За життя 31 січня 1995 року ОСОБА_7 залишив заповіт на ім'я своєї дочки ОСОБА_4

18 квітня 2001 року на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадкове майно складається з 2/3 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований по АДРЕСА_1 який належав ОСОБА_7 на підставі рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 червня 1994 року.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року, рішення апеляційного суду Київської області від 3 листопада 2014 року, в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18 квітня 2001 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_4 на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 залишено без змін, а в частині визнання за ОСОБА_6 права власності у порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини вказаного житлового будинку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про визнання за ОСОБА_6 права власності на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням установлено, та відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України у редакції чинній на час розгляду справи, не підлягає доказуванню, що право власності ОСОБА_6 на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 підтверджується технічним записом у технічному паспорті, виданому на ім'я ОСОБА_9 Крім того, згідно з листом Комунального підприємства Київської обласної ради «Бородянське бюро технічної інвентаризації» від 19 червня 2010 року № 283 за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на спірну частину житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 23 квітня 1991 року. Належних доказів про визнання недійсним вказаного свідоцтва або скасування реєстрації права власності у справі немає, а оскаржуване свідоцтво про право на спадщину від 18 квітня 2001року на ім'я ОСОБА_4, видане за відсутності правової підстави та на порушення цивільних прав та інтересів ОСОБА_12

ОСОБА_4, звертаючись до суду з указаним позовом, посилалась на не скасовані та чинні заповіти ОСОБА_8 від 1 липня 1985 року та ОСОБА_7 від 31 січня 1995 року, згідно з якими ОСОБА_8 заповіла Ѕ частину спірного домоволодіння ОСОБА_7, який в свою чергу заповів усе належне майно позивачу ОСОБА_4

Згідно із статтею 534 ЦК Української РСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять,так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, з аналізу наведених норм права можна зробити висновок про те, що позивач могла успадкувати від свого батька ОСОБА_7 лише те майно, яке належало йому на час смерті.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, правильно визначившись з характером спірних правовідносин, належним чином дослідивши всі докази надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання права власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_7, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують належність вказаного майна спадкодавцю.

Посилання заявників у касаційній скарзі на те, що вона має право на Ѕ частину спірного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, який в свою чергу успадкував цю частину за заповітом після смерті ОСОБА_8, оскільки спірне домоволодіння було побудоване ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в період їх шлюбу, у зв'язку з чим належало їм на праві власності в рівних частках, є безпідставними, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи заявників у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції, не отримавши відповіді на запит про витребування документів у Комунального підприємства Київської обласної ради «Бородянське бюро технічної інвентаризації», перейшов до розгляду справи по суті, чим позбавив позивача права передбаченого статтею 31 ЦПК України на подання заяви про зміну підстав позову, оскільки на час звернення в суд з указаним позовом ОСОБА_4 не було відомо про існування свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_10 є безпідставними, оскільки звернення ОСОБА_6 в суд з позовом про визнання права власності у зв'язку з втратою правовстановлюючих документів, про що зазначає заявник, не свідчить про відсутність у ОСОБА_6 права на спадщину за заповітом.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик