Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 145/1480/14-ц

провадження № 61-4170св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3 (позивачі за зустрічним позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Денишенко Т. О., Нікушина В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на належні їй ѕ частини домоволодіння на АДРЕСА_1 Спадкоємцями після смерті матері є вона та її брат. Зазначає, що вона прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проте за відсутності правоустановчих документів на це домоволодіння нотаріус відмовляє їй у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням викладеного просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за нею як спадкоємцем за законом після померлої ОСОБА_4 право власності на 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1, загальною вартістю 121 870 грн.

У вересні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько ОСОБА_5 Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1. Нотаріус відмовляє їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на вказаний будинок втрачено, а його дублікат, який видано у 2014 році, не внесено до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилаючись на викладене просили суд встановити факт, що їх батько ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, та визнати за ними право спільної власності в рівних частинах на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, у місті Гнівань Тиврівського району Вінницької області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на 3/8 ідеальні частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1, загальною вартістю 85 645 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 право спільної власності в рівних частинах на 5/8 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 загальною вартістю 85 645 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Додатковим рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 березня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції мотивував своє рішенням тим, що позивач після смерті своєї матері ОСОБА_4 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у порядку, встановленому статтею 549 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року), тому вона має право на 3/8 частини спадкового майна у порядку спадкування за законом.

Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із доведеності того факту, що їхній батько ОСОБА_5 після смерті свого батька ОСОБА_6 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном у порядку, встановленому статтею 549 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року), тому позивачі як спадкоємці першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 мають право на 5/8 частини спадкового майна у рівних частках.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5, що фактично успадкував цю нерухомість після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 свого батька ОСОБА_6, який успадкував це майно після смерті своїх батьків ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку, передбаченому статтею 549 ЦК Української РСР.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарсьми будівлями на АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 у порядку, передбаченому статтею 549 ЦК УРСР, прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, який, у свою чергу успадкував це майно після смерті своїх батьків ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки ОСОБА_2 у передбачений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що вона до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась, доказів того, що вона постійно проживала із спадкодавцем на час прийняття спадщини суду не надано. Із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_3 також не зверталась.

У травні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року та залишити в силі рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд не правильно застосував норми матеріального права, не дав належної правової оцінки тому, що вона після смерті матері доглядала за спірним будинковолодінням, проводила ремонт, обробляла присадибну ділянку, а тому фактично прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку, передбаченому статтею 549 ЦК Української РСР.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом першим статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що з 13 лютого 1946 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення виконавчого комітету Гніванської міської ради народних депутатів від 15 грудня 1981 року № 195 ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Гніванської міської ради народних депутатів від 19 лютого 1987 року НОМЕР_1 номер вказаного житлового будинку змінено на НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частку спірного будинковолодіння. Спадкоємцями після його смерті були ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_6 (син).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, після її смерті відкрилася спадщина на ѕ частки спірного будинковолодіння, спадкоємцями після її смерті є - ОСОБА_1 (донька) та ОСОБА_6 (син). Із заявою про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2014 року встановлено факт, що ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняв спадщину після ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Гнівань Тиврівського району, з дня їх смерті шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - будинком з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (частина третя статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6, спадкоємцями якого були його сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Після його смерті відкрилася спадщина на належний ОСОБА_6 житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8, який проживав разом з братом у житловому будинку з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 Спадкоємцем після його смерті був його брат ОСОБА_5, який проживав у спірному житловому будинку зі своєю сім'єю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, спадкоємцями після його смерті є його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Судами встановлено, що 09 липня 2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 до Тиврівської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2

Відповідно до повідомлення Тиврівської державної нотаріальної контори від 20 лютого 2014 року № 1217/01.16 встановлено, що видати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, на житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1, немає можливості, оскільки на цю нерухомість відсутні правовстановлюючі документи.

Постановою державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори від 08 травня 2015 року № 544/02-31 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований у місті Гнівань Тиврівського району Вінницької області, на вулиці Маяковського, 62.

Законний представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 з заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не зверталася.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що після смерті матері, ОСОБА_4, вона прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, зокрема здійснювала догляд за технічним станом будинку, проводила його ремонт та обробляла присадибну ділянку. Як доказ на підтвердження вказаних обставин суду надано акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 08 лютого 2014 року, а також вказані обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Інших доказів суду не надано.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд правильно встановив, що надані суду докази на підтвердження прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, не є належними та допустимими у розумінні статей 58, 59 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи). Наданим до суду актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 08 лютого 2014 року підтверджуються події 1986 року, він складений зі слів свідків і не може бути доказом на підтвердження вказаних обставин.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, правильно застосував норми матеріального права, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємицею після смерті свого батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, у передбачений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та визнав за нею право власності на спадкове майно - будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило