Справа № 367/7855/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2100/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 12.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона та відповідач з березня 2008 року проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, а з 29 травня 2015 року - у зареєстрованому шлюбі. За їхньою спільною згодою 15 жовтня 2016 року шлюб був розірваний.

Під час спільного життя подружжям за спільні кошти в розмірі 40 000 доларів США було придбане нежитлове приміщення, де додатково нею особисто для проведення ремонтних та супутніх робіт були вкладені кошти в сумі, яка еквівалентна сумі 30 000,00 доларів США та куплено обладнання на суму близько 5 000 доларів США.

Крім того, відповідачем був придбаний житловий будинок в 2003 році, який на той час був покинутий, без вікон, дверей, та частково без даху. Після початку її із відповідачем спільного проживання та ведення спільного господарства цей будинок був повністю відбудований та став здатним для проживання в ньому.

Просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_5. - з березня 2008 року до 29 травня 2015 року.

Здійснити поділ спільного майна, а саме виділити у власність ОСОБА_4 ? частину нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: Київська обл., м. Буча, ОСОБА_6 16, виділивши іншу ? частину цього ж приміщення ОСОБА_5 Виділити у власність ОСОБА_4 ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: Київська обл., Бородянський район, с. Вабля, вул. Фрунзенська 14 та виділити ? частину цього ж будинку ОСОБА_5

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2018 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд не прийняв до уваги те, що між ними склались відносини притаманні сімї, не встановлено дійсні обставини справи та не прийнято до уваги покази свідків, факт реєстрації позивачки в будинку відповідача, доводи щодо її участі в ремонті, облаштуванні будинку та нежитлового приміщення відповідача.

ПозивачОСОБА_4, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції свого представника не направила, натомість надійшла заява позивача, про відкладення розгляду скарги у звязку з участю її представника ОСОБА_7 в іншій справі, при цьому будь-яких доказів, які б підтверджували дану обставину, до заяви не долучено, тому у колегії суддів відсутні підстави вважати неявку представника з поважних причин, приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність представника позивача, згідно ст. 372 ЦПК України.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів

3)показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, покази свідків, як зацікавлених у наслідках розгляду справи, не були прийняті до уваги

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.05.2015 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 13).

15 жовтня 2016 року шлюб було розірвано (а.с. 14).

Дітей від шлюбу сторони не мають.

Спірний житловий будинок за адресою Київська область, Бородянський р-н, с. Вабля, вул. Фрунзенська, 14 по праву власності належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.10.2013 року (а.с.98), заповіту (а.с.85), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.97).

Також встановлено, що ОСОБА_5 є власником нежитлового приміщення за адресою Київська обл., м. Буча, ОСОБА_6, 16 на підставі свідоцтва про право власності від 21 червня 2012 року (а.с.96), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.86).

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Виключення з зазначених положень визначені ст. ст. 57, 58 СК України.

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Згідно з пп. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на реєстрацію у будинку відповідача не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні ст. 74 СК України, без наявності інших ознак сім'ї.

Крім того, позивачем не надано належних допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було набуто спірні приміщення.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на ті обставини, що вона із відповідачем як сімя придбали спірне майно за спільні кошти у період спільного проживання без реєстрації шлюбу, не підтверджується належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана відповідна оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-.

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: