Постанова

Іменем України

19 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 591/3726/17-ц

провадження № 61-6885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - департамент соціального захисту населення Сумської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення суми за касаційною скаргою департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Зарічного районного суду м. Суми у складі судді Бурди Б. В. від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Собини О. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С. від 19 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року департамент соціального захисту населення Сумської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що у жовтні 2015 року відповідач звернувся до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, правонаступником якого є департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, із заявою про призначення субсидії на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, в якій зазначив, що в його квартирі зареєстровано дві особи: він та його дружина. Позивачем зроблено відповідні запити для отримання відомостей про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні відповідача до житлово-комунальних організацій щодо забезпечення ОСОБА_4 комунальними послугами та до Державної фіскальної служби щодо отриманих ним доходів.

Зважаючи на відсутність інформації про склад зареєстрованих осіб у квартирі ОСОБА_4, відповідачу призначено субсидію на підставі даних, зазначених у декларації, тобто з розрахунку двох осіб.

08 грудня 2015 року визначено право ОСОБА_4 на призначення субсидії у період з жовтня 2015 року до вересень 2016 року.

У подальшому з'ясовано, що у житловому приміщенні, вказаному у заяві, зареєстровано три особи. У зв'язку з відсутністю правових підстав для отримання субсидії та подання ОСОБА_4 неправдивої інформації, сума виплачених грошових коштів у вигляді субсидії за період з 01 жовтня 2015 року до 30 вересня 2016 року підлягає стягненню на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки в добровільному порядку це питання вирішити не вдалося.

Ураховуючи викладене, департамент соціального захисту населення Сумської міської ради просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти у розмірі 5 998,39 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2017 рокуу задоволенні позову департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 свідомо приховав та подав документи з недостовірними даними про доходи та майновий стан осіб, які були зареєстровані (фактично проживали) у житловому приміщенні, що вплинуло на визначення права на субсидію.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради відхилено.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2017 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що призначена ОСОБА_4 субсидія за період з 01 жовтня 2015 року до 30 вересня 2016 року була отримана ним правомірно, тому підстави для застосування положень статті 1212 ЦК України відсутні.

У січні 2018 року департамент соціального захисту населення Сумської міської ради подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що департаментом додатково для всебічного та об'єктивного розгляду справи було надано в якості доказів довідки Центру надання адміністративних послуг у м. Суми про реєстрацію місця проживання: від 12 жовтня 2017 року № 14.01-12/5092, від 23 жовтня 2017 року №№ 14.01-5205, 14.01-5206, які підтверджують реєстрацію місця проживання з 01 січня 2015 року до 17 грудня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1. Проте судами першої та апеляційної інстанцій ці докази не взято до уваги, не надано їм належної правової оцінки.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

03 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що у жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, правонаступником якого є департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, із заявою, в якій просив призначити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, до якої надав декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням субсидії. У вказаній заяві зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 (далі - Положення), у редакції,чинній на час виникнення спірних правовідносин, право на отримання адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, а також субсидії готівкою на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива поширюється на громадян, які проживають у житлових приміщеннях (будинках) державного та громадського житлового фонду, в тому числі у гуртожитках, - на оплату користування житлом; приватного житлового фонду та фонду житлово-будівельних (житлових) кооперативів - на оплату утримання житла; житлового фонду незалежно від форм власності - на оплату комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива.

Згідно з пунктом 6 Положення субсидія призначається одному з членів домогосподарства, на якого відкрито особистий рахунок за місцем реєстрації, або особі, яка не зареєстрована, але фактично проживає у житловому приміщенні (будинку) на підставі договору найму (оренди) житла, і на яку відкрито особові рахунки із сплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 7 Положення передбачено, що субсидія розраховується виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб (осіб, які фактично проживають), яким нараховується плата за житлово-комунальні послуги, у тому числі осіб, призваних на строкову військову службу.

Отже, діючими нормами Положення на час звернення ОСОБА_4 із заявою про призначення субсидії була передбачена можливість отримання такої субсидії особами, які фактично проживають в житловому приміщенні.

Згідно з довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Міський єдиний інформаційно-розрахунковий центр» від 14 грудня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1, станом на 01 жовтня 2015 року нарахування в базі проводились на двох осіб, одна з яких ОСОБА_4, а друга невідома. Крім того, у зазначеній довідці вказано, що після формування реєстру територіальної громади м. Суми, невідомий проживаючий був розшифрований як ОСОБА_6 та знятий з реєстрації 17 грудня 2015 року, а також додана ОСОБА_5, яка зареєстрована і по теперішній час.

Разом з тим довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Міський єдиний інформаційно-розрахунковий центр» від 06 листопада 2016 року та від 14 грудня 2016 року є суперечливими як щодо адреси місця реєстрації відповідача у справі та членів його родини, так і щодо кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, однак згідно з рахунками на оплату послуг за комунальні послуги нарахування цих послуг здійснювалось на двох осіб, проживаючих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про приховання ОСОБА_4 та подачу ним недостовірних даних про доходи та майновий стан осіб, які були зареєстровані у житловому приміщенні, що вплинуло на визначення права на субсидію.

Таким чином, вирішуючи спір, суди повно та всебічно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк