Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 199/1029/15-ц

провадження № 61-5907 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року у складі судді Якименко Л. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Волошина М. П., Демченко Е. Л.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 11 березня 2008 року було укладено договір про отримання кредиту, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15 100 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком дії кредитної картки до 31 травня 2010 року.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2015 року має заборгованість в розмірі 57 254 грн. 11 коп., з яких 15 052 грн. 95 коп. -заборгованість за кредитом, 38 072 грн. 45 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4 128 грн. 71 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом.

Сума заборгованості у розмірі 34 948 грн. 79 коп. була стягнута з відповідача рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року, а тому банк просив стягнути різницю між сумою заборгованістю станом 31 січня 2015 року та сумою, яка була стягнута з відповідача за вказаним судовим рішенням.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року в розмірі 23 920 грн. 58 коп. та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року у розмірі 34 948 грн. 79 коп. уже була стягнута з відповідача на користь банку рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року, а тому позивач має право виключно на відшкодування інфляційних витрат та трьох процентів річних, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що дії позивача регламентуються статями 611, 615 ЦК України про правові наслідки порушення зобов'язання та односторонню відмову від зобов'язання, що призводить до припинення зобов'язання за законом, а тому апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право виключно на відшкодування інфляційних витрат та трьох процентів річних, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Також апеляційний суд вказав, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо сприяння з боку банку виконанню рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року, оскільки виконавчий лист для його виконання до державної виконавчої служби не пред'являвся та на виконанні не перебуває, що свідчить про відсутність наміру позивача стягувати кошти у примусовому порядку.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що судове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 11 березня 2008 року фактично нею не виконано, а тому її зобов'язання не припинено відповідно до вимог статті 599 ЦК України. Посилається на те, що висновки суду суперечать правовій позиції Верховного Суду України, зокрема, у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не надіслали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 11 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній був наданий кредит на споживчі потреби у розмірі 7 тис. грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У подальшому кредитний ліміт було збільшено банком до 15 100 грн.

У порушення умов кредитного договору від 11 березня 2008 року ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 57 254 грн. 11 коп., яка складається з: 15 052 грн. 95 коп. - заборгованість за кредитом, 38 072 грн. 45 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4128 грн. 71 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договром від 11 березня 2008 року станом на 31 травня 2011 року в розмірі 34 948 грн. 79 коп.

Факт того, що відповідач не виконала кредитні зобов'язання перед позивачем за вказаним кредитним договором були підтверджені рішенням суду, а тому не підлягає доказуванню, відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Посилання апеляційного суду на те, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року примусово не виконується і, отже, у банку немає бажання його виконати, по-перше, не є правовим обґрунтуванням, а, по-друге, не свідчить про виконання позичальником своїх зобов'язань.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України, змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу.

Отже, усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 25 травня 2016 року у справі 6-157цс16.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідив, чи виконала ОСОБА_2 усі свої зобов'язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 11 березня 2008 року та, відповідно, чи припинилися зобов'язання сторін за вказним договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Судами помилково вказано, що оскільки заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року вже була стягнута з відповідача на користь банкурішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2013 року, тому позивач має право виключно на відшкодування інфляційних витрат та трьох процентів річних, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами за кредитним договором від 11 березня 2008 року не припинилися, так як відповідач не виконала вказане судове рішення та не повернула заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, а тому банк не позбавлений права на отримання від боржника відсотків за користування кредитними коштами та інших платежів, які передбачені умовами договору.

Апеляційним судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення не було взято до уваги наведеного, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому воно підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, зокрема про правильність нарахування банком заборгованості відповідача по процентам за користування кредитними коштами, комісії та штрафам, передбачених кредитним договором від 11 березня 2008 року, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк