Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 185/10105/15-ц

провадження № 61-5707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області,

треті особи: ОСОБА_6, Тернівська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Богданівська сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Головіна В. О. від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І., від 02 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_6, Тернівська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Богданівська сільська рада, про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина. Вона є спадкоємцем першої черги після смерті батька.

З відповіді Богданівської сільради Павлоградського району Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року їй стало відомо, що у приватній власності ОСОБА_8 згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 19 вересня 2002 року перебуває земельна ділянка, яка розташована на території Богданівської сільської Ради Павлоградського району Дніпропетровській області. Оригінали документів, що підтверджують право власності на вказану земельну ділянку знаходяться в Управлінні Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області.

26 травня 2015 року державний нотаріус Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтока З.В. направила запит до Управління Держземагенства у Павлоградському районі Дніпропетровської області з вимогою надати Витяг з Державного реєстру земель на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Богданівської сільської Ради Павлоградського району Дніпропетровській області, однак відповідач витяг не надав.

Також вказувала на те, що сестра ОСОБА_8 - ОСОБА_6 заявляла, що документи на земельну ділянку знаходяться у неї, оскільки вважає, що земельна ділянка належить їй.

07 вересня 2015 року державним нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8 на земельну ділянку, яка розташована на території Богданівської сільської Ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельні ділянки, які розташовані на території Богданівської сільської ради Павлоградського району та м. Тернівка Дніпропетровської області згідно з державним актом на землю серія НОМЕР_1 від 19 вересня 2002 року, сертифікатом на право на земельну ділянку (пай) серії НОМЕР_2, виданого 10 квітня 2002 року, сертифікатом на право на земельну ділянку (пай) серії НОМЕР_3, виданого 04 червня 1997 року та відшкодувати судові витрати в сумі 1 461,60 грн судового збору та 8 тис. грн - на правову допомогу.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування до неналежного відповідача - Управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області, при наявності іншого спадкоємця, що є підставою для відмови у позові.

При цьому судом зазначено, що ні позивач, ні її представник у судове засідання не з'явились, подавши заяву про розгляд справи без їх участі, а суд не мав можливості роз'яснити їм положення закону про заміну неналежного відповідача або про притягнення до участі у справі належного співвідповідача. Суд позбавлений можливості вирішити зазначене питання самостійно, без згоди позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_4 з підстав пред'явлення позову до неналежного відповідача.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що під час розгляду справи позивач подала клопотання про заміну неналежного відповідача на належного, разом із тим, заявляючи дане клопотання, позивач не вказала ким саме повинен бути замінений неналежний відповідач, а вказала лише на саму обставину його заміни.

У грудні 2016 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили їй у задоволенні позову з тих підстав, що її позов пред'явлений до неналежного відповідача. Вказувала на те, що вона подавала до суду клопотання про заміну неналежного відповідача. При цьому, вона не зобов'язана була у клопотанні про заміну неналежного відповідача зазначати конкретну особу, на яку необхідно замінити неналежного відповідача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, після смерті якого в Тернівській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області заведена спадкова справа.

03 лютого 2015 року до нотаріальної контори звернулася дочка спадкодавця ОСОБА_10 із заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4

10 березня 2015 року до нотаріальної контори звернулася мати спадкодавця ОСОБА_11 із заявою про прийняття спадщини.

ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину, оскільки на день смерті батька проживала разом з ним та 23 червня 2015 року звернулася до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину, того ж дня їй було його видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку житлового будинку, що є 2/3 частки від спадщини.

07 вересня 2015 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8 на земельну ділянку, яка розташована на території Богданівської сільської Ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_4 звернулась до суду як спадкоємець свого батька за захистом своїх прав на спадкове майно.

Таким чином, враховуючи зазначені суб'єкти, об'єкт і зміст зазначених відносин, спірними матеріальними правовідносинами в цьому випадку є спадкові правовідносини.

Належним відповідачем у спорі про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування на земельну ділянку, ОСОБА_4 зазначила відповідачем Управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як вбачається зі змісту статей 33, 119 ЦПК України 2004 року на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

11 травня 2016 року представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, а також клопотання про витребування доказів, в якому просив замінити неналежного відповідача на належного (а. с. 151-153).

Разом із тим, у вказаному клопотанні представник позивач не вказав ким саме повинен бути замінений неналежний відповідач, а вказано лише на саму обставину його заміни.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання, в якому позивач повинен обґрунтувати необхідність такої заміни, а саме чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним, а суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких зазначила позивач.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи, що позов про визнання права власності на спадкове майно було пред'явлено до Управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області при наявності іншого спадкоємця, який звернувся з заявою про прийняття спадщини, дійшов правильного висновку про неналежність відповідача.

Разом із тим, дане рішення суду не перешкоджає позивачу захистити свої права шляхом пред'явлення у встановленому законом порядку позову про визнання права власності на спадкове майно до належних відповідачів.

Доводи ОСОБА_4 про те, що вона не зобов'язана була у клопотанні про заміну неналежного відповідача зазначати конкретну особу, на яку необхідно замінити неналежного відповідача, є безпідставними, оскільки спростовуються вимогами частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк